ö P. HELLSTRÖM, ANATOMIEN HOS GRÄSENS UTLÖPARE. 



båda senare af de nämda arterna ha däremot långa kraftiga 

 utlöpare, och hos dem äro baststr^ngarne dels svagare ut- 

 vecklade, dels förekomma de också till ett mindre antal (2 — 4) 

 på hvarje tvärsnitt. Elymus gigantens har med ett ord mindre 

 typiska utlöpare och kraftigare baststrängar, Elymus arenarius 

 och Calamagrostis montana däremot mer typiska utlöpare och 

 svagare baststrängar. 



Såsom ofvan är påpekadt, är utlöparen, omgifven som den 

 från alla sidor är af de jordlager, i hvilka den tränger fram, 

 icke utsatt för några nämnvärda böjkrafbcr: skottet lefver, då 

 det såsom utlöpare tränger fram under jordytan, under om- 

 ständigheter, som utesluta hvarje tanke på, att de här upp- 

 trädande baststrängarne skulle kunna verka såsom i ofvan- 

 jordsskottet, d. v. s. såsom bidragande till böjfastheten. 



Däremot är, såsom Johanson i det ofvan citerade arbetet 

 påpekadt, de utanför den mer eller mindre centrala bastmanteln 

 uppträdande mekaniska elementens hufvudsakliga, för att icke 

 eäga uteslutande uppgift att skydda iitlöparen ifrån utifrån på 

 densamma mer eller mindre skadligt verkande krafter, speciellt 

 mot jordtrycket och i jorden lefvande smådjurs angrepp. Att 

 spridda baststrängar, som lemna större eller mindre ytor 

 oskyddade, icke skola kunna erbjuda något synnerligen verk- 

 samt, om ens något skydd emot de senares angrepp, behöfver 

 knappt påpekas. Icke heller förefaller en dylik anordning 

 vara synnerligen ändamålsenlig för uppnående af ett skydd 

 mot det tryck de omgifvande jordlagren utöfva, om man också 

 icke får frånkänna den all betydelse i detta afseende. Detta 

 skydd torde dock, hvad t. ex. utlöparne hos Elymus arenarius 

 beträffar, hos hvilka det blott linnes ett par tre mycket svaga 

 baststrängar under epidermis, vara allt för obetydligt, för att 

 det skulle kunna blifva tal om en utbildning af dessa bast- 

 strängar för denna speciella fysiologiska iippgift. 



Återstår således blott den uppfattning, som jag här sökt 

 göra gällande, att dessa ytliga, subepidermala baststrängar på 

 samma sätt som utbugtningarne från bastmanteln i t. ex. de 

 yngre delarne af utlöparen hos Poa compressa äro bildningar, 

 som tyda på, att växten ännu icke hunnit fullt afpassa sin 

 organisation efter sitt lefnadssätt. 



I god samklang härmed står också det ofvan påpekade 

 förhållandet, att Elymus giganteus, hvars utlöpare är kort och 

 tjock och således ännu icke hunnit anta2:;a den form, som är 



