p 



BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 16. AFD. III. N:0 8. 9 



typisk för utlöparne såsom icke mindre propagations- än reserv- 

 näringsorgan, har talrika, jämförelsevis kraftiga, subepidermala 

 baststrängar, under det att Elymus arenarius^ som har långa, 

 typiska utlöpare, har blott få, svaga baststrängar under cpi- 

 dermis; den senare har bättre än den förra afpassat sin orga- 

 nisation efter sitt lefnadssätt. 



Ett annat intressant exempel på skottets stora förmåga 

 att lämpa sin organisation efter de yttre förhållandena erbjuder 

 en utlöpare o,^ Agrostis stolonifera, om hvilken jag vid materialets 

 insamlande antecknat, att dess midtparti befann sig blottadt, 

 krypande fram öfver marken. — Vid snitt genom olika partier 

 af denna utlöpare har jag funnit, att vid basen och spetsen 

 — de partier således, som varit betäckta af jord — barklagret 

 är normalt, ehuru svagt utveckladt, såsom hos de underjordiska 

 utlöparne hos gräsen i allmänhet är fallet: mellan de förvedade 

 epidermiscellerna och bastmantcln ligga 2 — 3 skikt kolhydrat- 

 förande barkceller. På midtpartiet däremot, som varit blottadt 

 och utsatt för ljusets inverkan, har icke blott bastmanteln 

 blifvit förskjuten ut emot ytan, så att dess yttersta cellskikt 

 på många ställen går ut ända till och sammanstöter med epi- 

 dermiscellerna, utan i de mellan dessa baststrängar liggande 

 barkcellerna ha t. o. m. kloroplaster utbildat sig (något, som 

 naturligtvis icke var förhållandet med baspartiet af Poa com- 

 pressas underjordiska utlöpare, där barken, ehuru afbruten af 

 baststrängar, dock var upplagsväfnad). Den nämda utlöparen 

 af Agrostis stolonifera erbjuder således ett exempel på ett skott, 

 som under första delen af sitt lopp är en typisk utlöpare, sådan 

 denna vanligen visar sig hos gräsen; så öfvergår till att bli 

 assimilerande, för att slutligen under sista delen af sitt lopp, 

 då den åter framtränger under jordytan, återta sin karaktär 

 af en typisk underjordisk utlöpare. 



Hos det stora flertalet arter har utlöparens afpassning för 

 det underjordiska lefnadssättet emellertid gått så långt, att en 

 bestämd skillnad förefinnes emellan det ofvanjordiska skottets 

 och den underjordiska utlöparens byggnad. Den senare har 

 efter hela sin längd afpassat sig för sin uppgift, så att man 

 aldrig, man må göra snittet i närheten af basen eller spetsen, 

 finner några subepidermala baststrängar, som icke på samma 

 gång äro subcortikala, hvarigenom barken kommer att bilda 

 en oaf bruten hålcylinder utanför den i bastmantelu inbäddade 

 kärlknippekretsen. 



