12 P. HELLSTRÖM, ANATOMIEN HOS GRÄSENS UTLÖPARE. 



cellskikten förvedadt, oeli icke heller finnas i barken några 

 spridda snbepidermala baststrängar eller af bast omgifna kärl- 

 knippen, som skulle kunna lemna något stöd åtminstone emot 

 det radiärt verkande jordtrycket. Ett dylikt skydd lemnas 

 däremot af de kraftigt utvecklade lågbladsslidorna, som bilda 

 en sluten mantel omkring ledstyckena. De äro dessutom så 

 långa, att det nedanför liggande bladets spets sträcker sig 

 öfver det följande bladets bas — detta äfven på äldre, fullt 

 utvecklade internodier. Bladets grundväfnad består af hop- 

 skrumpnade, luftfyllda, brunväggiga celler, som jämte de båda 

 epidermisskickten bilda en seg, det saftrika rhizomet omslutande 

 mantel. De af tunna leptomelement bestående, ganska tätt 

 stälda kärlknippena omgifvas af en rätt vackert utvecklad 

 endodermis och stödjas på den yttre sidan af en baststräng 

 af ungefär samma tjocklek som kärlknippet med dess endoder- 

 misslida. Dessa kärlknippen med de dem omgifvande bast- 

 elementen gå vid bladets utgångspunkt direkt i nästan rät 

 vinkel ut ifrån utlöparens bastmantel in uti bladet, så att man 

 vid ett tvärsnitt genom utlöparen vid bladets utgångspunkt 

 får det i bladet ingående kärlknippets element i längdsnitt. 



Hos åtskilliga andra arter af slägtet Elymus, liksom hos 

 flera arter af slägtena Triticum, Secale och Miihleiihergia skilja 

 sig däremot de till bladen gående kärlknippena redan tidigt 

 ifrån den mer eller mindre centralt anordnade, kärlknippena 

 omslutande bastmanteln, och gå långa sträckor, innan de in- 

 träda i bladen, som själfständiga, af oftast endast leptomelement, 

 bast och en omslutande endodermisslida bestående kärlknippen 

 (se fig. 5 o. 6). Dessa förefinnas därföre på snitt från så godt 

 som alla delar af utlöparen. Att de icke äro stamegna, utan 

 tillhöra låo;bladen, bevisas, utom af deras effendomlioa bvffSfnad 

 af blott leptomelement och mekanisk väfnad, äfven däraf att 

 de ligga desto mer ytligt, ju närmare de komma lågbladens 

 utgångspunkter, och att alldeles vid bladens utgångspunkter 

 så godt som inga dylika kärlknippen ligga i barken, utan de 

 hafva öfvergätt i bladet. 



En dylik anordning af de till bladen gående kärlknippena 

 har jag iakttagit hos Elymus arenariiis, E. gigantens, Triticum 

 acutum, T. caninum, T. glaucum, T. pycnanthum, T. sihiricnm, 

 Secale anatolicum och Milhlenhergia glomerata. 



Om de i föregående del af denna uppsats omnämda arterna 

 undantagas, så har hos alla de andra af mig undersökta gräsen 



