14 P. HELLSTRÖM, ANATOMIEN HOS GRÄSENS UTLÖPAKE. 



Dylika typiska C-endodermisceller, af hvilka fig. 7 lemnar en 

 bild, finnas hos t. ex. Triticum sibiricum, T. caninum, Secale 

 anatolicum, Milhlenhergia glomerata, Bromus angustifolius, Hie- 

 rochloa odorata va. fl. 



Andra åter, såsom Triticum pycnanthum, T. plaucum, 

 Elymus sabulosus, Avena planiculmis, Calamagrostis lapponica 

 (se fig. 8) och C. montana, hafva tvänne tydliga endodermis- 

 skikt, hvilkas karaktär af endodermis icke kan betviflas. 

 (Jämför härmed också fig. 9). 



Då endodermisskiktens antal blir större än två, kan man 

 ofta näppeligen tala om en endodermis, emedan de särskilda 

 cellerna i högre eller lägre grad antagit karaktären af bast- 

 celler med på inre sidan mer förtjockade väggar. I samband 

 med denna endodermisskiktens omvandling står en mer eller 

 mindre genomförd reduktion af den kärlknippena omgifvande 

 bastmanteln. — Dylika endodermislika bastceller (eller såsom 

 jag hellre skulle vilja kalla dem bastlika endodermisceller) 

 finnas t. ex. hos utlöparne af Trisetum. alpestre, förut beskrifna 

 och afbildade af Johanson (tafl. 2, fig. 24, 1. c). Att dessa 

 celler verkligen med rätta kunna uppfattas såsom omvandlade 

 endodermisceller, anser jag bevisas däraf, att man hos olika 

 arter inom samma slägte, t. ex. slägtet Elymus, kan få utlöpare, 

 som ha ett enda, — andra, som ha två — och åter andra, som 

 ha 3 — 4 skikt af mer eller mindre tyiska endodermisceller. 



I det nämda afseendet öfverensstämmande med Trisetum 

 alpestre äro Elymus giganteus, E. arenarius och Bracltypodium 

 ccespitosum. 



Det är företrädesvis hos de med dylik mer eller mindre 

 typisk C-endodermisslida försedda utlöparne, som till följd af 

 kärlknippekretsens och den omgifvande mekaniska väfnadens 

 centrala läge särskilda extracorticala anordningar finnas vid- 

 tagna. Den väfnad, som ligger närmast till hands att meddela 

 ett dylikt skydd, är naturligtvis epidermis — om man nu från- 

 ser från lågbladens uppgift i detta afseende — och denna visar 

 sig också vid en undersökniog vara ganska olika utrustad allt 

 efter de anspråk, som på den ställas. Redan i det föregående 

 har det påpekats, att på de delar af en utlöpare, som icke äro 

 skyddade af lågbladen, epidermiscellerna äro starkare utveck- 

 lade än på de skyddade delarne. Denna starkare utveckling- 

 visar sig i epidermiscellernas förvedande och förtjockande. 

 Hos Elymus sabulosus äro epidermiscellerna emellan de under 



