BIHANG TILL K. sv. VET.-AKAT). HANDL. BAND 16. AFD. III. N:0 8. 15 



epidermis liggande spridda baststrängarne — om hvilka se 

 ofvan sid. 5 — förtjockade, så att de komina att rätt mycket 

 likna sklerenkvmceller (fig. 10). Denna förtjockning träffar 

 dock icke alla epidermiscellerna, utan på ett tvärsnitt träffar 

 man dels enstaka spridda, dels kortare cellrader af epidermis- 

 celler af pormal beskaffenhet, ntan på detta sätt förtjockade 

 väggar. 



En liknande, synnerligen vacker förtjockning af epidermis- 

 cellernas väggar företer äfven en annan Elymus-a,Yt. nämligen 

 E. glaucifolius (fig. 11), ehuru den här icke gått så långt som 

 i föregående fall. Här är förtjockningen vidare mer regel- 

 bunden och synes ha träffat alla epidermiscellerna. Såsom 

 exempel på samma förhållande kan vidare epidermiscellerna 

 hos utlöparne af Calamagrostis lapponica anföras (fig. 12). 



Emellertid är uppträdandet af mer eller mindre förtjockade, 

 förvedade epidermisceller naturligtvis icke det enda medlet, 

 som finnes användt för skyddande af den utanför den egentliga 

 bastmanteln liggande, såsom upplagsväfnad tjänande barken, 

 utan äfven andra sätt finnas. Hos dem, som i likhet med 

 Elymiis glaucifolius ha ett tunnt, blott af några cellskickt be- 

 stående barklager, kan epidermiscellernas förtjockande och för- 

 vedande vara tillräckligt för dess skyddande, isynnerhet om 

 någorlunda kraftigt utvecklade lågblad finnas; men i samma 

 mån som barklagrets mägtighet tilltar, d. v. s. ju mer centriskt 

 bastmanteln kommer att ligga, desto kraftigare kommer också 

 behofvet af ett kraftigt ytligt reservnäringsskydd att göra sig 

 gällande. Ett medel för detta måls vinnande är de ytligaste 

 harkceUernas förvedande. Af de mer typiska exemplen härpå 

 har Johanson redan beskrifvit ett par, nämligen Hierochloa 

 odorata och Baldingera arundijiacea. Han säger (1. c. sid. 34) 

 på tal om den förra af dessa arter: »Under epidermis finnas 

 2 — 3 laofer långsträckta celler med tämligen trånora lumina 

 och med förvedade väggar, hvilka i stället för epidermis bilda 

 det skyddande ytlagret omkring den inre upplagsväfnaden. 

 De förvedade ytliga cellerna äro betydligt längre än de öfriga 

 barkcellerna och hafva sprickformiga porer, men de hafva tvära 

 väofffar och hafva såkinda ei fullständigt antagit bastnatur. > 



]\Ien äfven flere andra arter erbjuda, såsom mina under- 

 sökningar visat, vackra exempel jjå denna organisationstyp. 

 Minst afvikande från det vanliga förhållandet äro i detta af- 

 seende Träicum aciitum, T. pycnanthum och Calamagrostis 



I 



