BIHAKG TILL K. sv. VET.-AKAD. HAM)L. BAND 10. AFD. III. N:0 S. 17 



cJdoa odorata. De äro, såsom fig. 15 och 17 visa, mer eller 

 mindre vida, långsträckta med tvära, sällan sneda väggar och 

 sprickporcr. 



Dylika tydliga gula endodermisslidor uppträda hos t. ex. 

 Poa pratensis (se fig. 15) och en annan, under namnet »Poa 

 ohiiicescens» odlad art, Melica micrantha (se fig. 16), Ghjceria 

 maritima, Leersia oryzoides m. fl. — Hos andra t. ex. Festuca 

 violacca, Melica Magnolii, Poa compressa m. fl. är bastmantelns 

 yttersta cellskikt däremot icke gulfärgadt, och då de nämda 

 O-endodermiscellerna till sitt utseende för öfrigt icke äro syn- 

 nerligen afvikande från bastcellerna, så är det ej lätt att af- 

 göra, om en särskildt ut vecklad endodermis förefinnes eller 

 icke. Åtminstone är den, om den finnes, förvedad, då äfven 

 det yttersta cellskiktet visar ligninreaktion. Att detta förhål- 

 lande dock icke med nödvändighet behöfver utoföra nåsot skäl 

 emot existensen af en endodermis, bevisas däraf, att alla de 

 C-endodermisslidor, som i det föregående omnämdes, utan un- 

 dantag färgas rosenröda af floroglucin och saltsyra, således 

 äro förvedade. Något, som dock torde kunna med säkerhet 

 påstås, är det, att, om det yttersta cellskiktet i bastmanteln 

 också utvecklingshistoriskt sedt hos de sist nämda arterna 

 skulle kunna anses för ett endodermisskikt, det dock blifvit 

 så modifieradt, att det numera ej blott till form och utseende, 

 utan äfven till funktion verkligen är ett /^a.s-^-skikt. 



Angående den lösliga reservnäring, som dsssa utlöpare 

 hålla, har jag intet att tillägga till hvad Johanson om den 

 meddelat. De få iakttagelser, jag om den gjort, bekräfta i 

 allt hans uppgifter. 



