8 AURIVILLIUS, HAFSEVERTEBRATER. 
3,000' höga fjellsträcka hvars utposter i N., de s. k. Kvenangs- 
tinderne, stupa brant i hafvet; åt söder sänker sig fjellryggen 
till de redan omnämnda, ungefär 1,000' lägre Gaisa- och Slira- 
varre (Farpaltjokka) m. £$. Fjordstranden visar på denna sida 
inga anmärkningsvärda inskärningar utan fortlöper oafbrutet i 
SO. riktning till det redan omtalade låga näs som skjuter 
fram åt NO. till Storströmmen!). I Ö. bildar Bergshalvön med 
sina likaledes till 3,000" uppgående fjell den yttersta gränsen 
och med blott ett afbrott (det s. k. Alteidet) är äfven östra 
stranden en kedja af på hvarandra följande fjell som aftaga 
i höjd mot inlandet och oftast visa mot hafvet stupande 
sidor. Men här bildas dessutom på tvänne håll djupt mellan 
fjellen instickande bifjordar, af hvilka tvänne hafva en mot huf- 
vudfjorden vinkelrät riktning, sålunda från SV.—NO., nämligen 
Jökulfjord och Lille: Altenfjord, under det Burfjorden straxt 
inom den senares mynning skjuter in parallelt med hufvud- 
fjorden. Af dessa erbjuder Jökulfjorden största intresset genom 
den jökel, efter hvilken den uppkallats, den enda i Skandina- 
vien som skjuter omedelbart ned till hafsytan. Den är belägen 
vid fjordens innersta vik, öfver en mil från mynningen, och det 
isfält som bildar densamma utbreder sig åt Ö. in öfver Vest- 
finmarkens gräns. Jökulfjorden är ingenstädes öfver !/& mil 
bred, men nära dess mynning inskjuter åt N. en mindre af 
ytterst branta och sterila fjellsluttningar på tre sidor omgifven 
fjord, den s. k. Tverfjord. Genom draggningar längst in i 
fjorden helt nära jökeln fann jag djupet utgöra 25—35 famnar 
och bottnen bestå af större och mindre stenar jemte lera?); 
vid Jökulfjordens mynning på N. stranden äfvensom vid Tver- 
fjordens mynning påträffades deremot under 100—120 famnars 
vatten en botten, som utgjordes af småsten med ringa lera, bland 
hvilken anträffades ett artfattigt, men egendomligt utprägladt 
djurlif?); nära mynningen på S. sidan framgår deremot ett 
1) Vattnets djup längs denna strand vexlar från 130—140 famnar i 
norr till 80 famnar i söder, och på de tre af mig undersökta punk- 
terna träffades antingen bergbotten (med de karakteristiska Brachio- 
poderna och Spongiorna) och gröfre sten eller ock på grundare vat- 
ten (20—50 famnar) längst i S. död skalbotten (bestående förnämligast 
af Cyprina islandica och Pecten islandicus). 
2) Då vattentemperaturen här i allmänhet torde vara lägre än i Kvenan- 
gen till följd af den is som nedfaller från jökeln och träffas ständigt 
kringsimmande i fjordens inre, fann jag häruti en förklaring deröfver 
att på nämnda jemförelsevis ringa djup erhöllos djurformer, som i 
yttre Kvenangen träffades först på 50—70 famnar. 
Rikast på individer var den utan tvifvel äkta arktiska musslan Arca 
pectunceuloides (SCACCHI) PHIL. var. septentrionalis G. O. SARS. 
3 
NN 
