534 AURIVILLIUS, HAFSEVERTEBRATER. 
länge varit känd för att hysa de flesta epizoiska eller para- 
sitiska djur bland vår faunas hvalarter. Hos båda exemplaren 
voro hufvudets sidor ända till extremiteterna besatta med tätt 
sittande större och mindre Coronula diadema L. till ett antal 
af ända till 50 på hvarje sida; hos de större syntes basen af 
valvelkransen djupt insänkt i hvalhuden, tydligen ej beroende 
på någon Coronulans borrande förmåga utan derpå att huden 
under hvalens tillväxt skjutit upp omkring valvlerna och in i 
de af valvelns radierande lameller bildade, endast nedtill 
öppna kaviteterna. De vanligaste måtten på Coronula voro: 
största tvärmåttet (på valvelkransens halfva höjd) 47 mm.; 
höjden 35 mm. 
Uteslutande på dessa Coronule var fästad Lepadiden Concho- 
derma aurita L., som sålunda ej kan betraktas såsom en 
epizo på sjelfva hvalen; måhända är orsaken dertill att denna 
aldrig syntes uppträda på hvalhuden den, att Coronula's 
valvler genom sina starka, tvärsöfver fårade längsribbor er- 
bjuda en säkrare fästpunkt för densamma än den synner- 
ligen glatta hvalhuden, hvilken för öfrigt ej sjelf skulle kunna 
tänkas bidraga till Conchoderma-halsens vidfästning på samma 
sätt som för Coronulans valvelkrans. Ånda till 10 ex. af 
Conchoderma befunnos fästade på samma Coronula; de nådde 
en höjd af 60 mm., under det djurets största bredd var 20 
mm. Förutom dessa Cirrhipeder uppträdde på samma hvalar 
1 fårorna på hufvudets sidor och mellan der fästade Coronulz 
massor af Cyamus boopis LÖTKEN; fåtaligare fann jag den på 
fenorna och i enstaka exemplar längre bak på hvalens kropp. 
Såsom en egendomlighet må anföras att af de insamlade 102 
individerna endast 12 voro honor, ett förhållande alldeles 
motsatt det för parasitiska krustaceer vanliga. Största han- 
exemplaret mätte 12 mm. i längd, honorna 9 mm. (anten- 
nerna inberäknade). Bland de på dessa hvalar erhållna djur 
må äfven omnämnas 1 ex. af en Holothuria, Psolus sp., som 
erhölls bland Coronul&e på hvalens hufvud. 
Af de båda andra hvalar som jag hade tillfälle iakttaga 
var den ena en 72 fot lång Blåhval, Balenoptera Sibbaldii 
Grar. I motsats mot Megaptera boops var dennas kropp 
utan äfven fartyg, mot hvilka den skall söka afgnida sina utan tvifvel 
plågsamma gäster. Möjligen ligger äfven till grund för namnet det för 
fångstmännen välbekanta vrålande läte som denna hvalart låter höra, 
när den såras, äfvensom det vidunderliga utseende som de på hufvudet 
i täta klungor sittande Coronule och Conchoderme gifva åt densamma, 
