BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 11. N:o 14. 77 
stone synes det knappt kunna betviflas, att den med kvartsen 
till mikropegmatit sammanvuxna fältspaten är ortotom Men 
denna fältspat står ej så sällan i närmaste förbindelse med 
andra sjelfständiga fältspatindivider utan tvillingstreckning, 
derigenom att den släcker ljuset samtidigt med dessa o. s. v., 
hvadan dessa senare äfven torde kunna anses för ortoklas. 
Åfven i andra afseenden öfverensstämmer fältspaten fullstän- 
digt med samma mineral i den egentliga enstatitdiabasen. 
Spjelkblad efter M ur ett prof från ifrågavarande gång, taget 
NO om Björnstorp, gåfvo följande värden för utsläcknings- 
vinkeln: 
INRE" 
2) A = 16,38 — 9,0 och ännu lägre värden 
MLA LD så 
Öfriga beståndsdelar, hornblende, glimmer, kvarts, mikro- 
pegmatit, jernmalm, svafvelkis och apatit, visa likaledes största 
öfverensstämmelse med motsvarande mineral i Rödjadiabasen. 
Hornblendet är brunaktigt och starkt dikroitiskt. Det omger 
vanligen augiten. Dess mängd är stundom rätt betydlig. Glim- 
mern visar magnesiaglimmerns vanliga utseende och egenskaper. 
Kvartsen och mikropegmatiten äro som oftast så rikliga, att 
bergarten från denna synpunkt sedd mycket väl skulle för- 
tjena namnet kvartsdiabas. Apatiten uppträder mest i långa 
nålar af alla möjliga mikroskopiska dimensioner. Jernmalmen 
synes i denna bergart vara dels magnetit dels titanomagne- 
tit eller titanjern. Vid längre tids (14 dagars) behandling 
med kall HCI syntes nemligen en del korn hafva löst sig, 
medan andra voro temligen oförändrade. Med en magnetisk 
knif kan man äfven utdraga betydlig kvantitet af jernmineralet. 
Mellan de ofvan beskrifna bergarterna, hvilka med af- 
seende på enstatitmängden representera de båda ytterleden af 
de till denna typ hörande bergarterna, ligga en hel del andra 
diabaser från skilda förekomster. Utom de föregående hafva 
!) Här liksom vid de förut angifna mätningarne af diabasernas pla- 
gioklas visade det sig vara just vid spjelkbladens utkanter, som utsläck- 
ningsvinkeln ändrade sig hastigast. Maximivärdena äro derför betydligt 
säkrare än minimivärdena, hvilka endast exempelvis blifvit anförda. Vid 
flera tillfällen har det t. o. m. sett ut, som om utsläckningsriktningen just 
i yttersta kanten af spjelkbladet ej allenast med stor hastighet närmade 
sig 0” utan till och med ginge öfver på den positiva sidan. Fenomenet var 
dock städse så otydligt, att jag ej med bestämdhet vågar fasthålla rigtig- 
heten af denna iakttagelse. 
