BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 11. N:o 14. 81 
liknar den i alla afseenden biotit. Den opaka jernmalmen 
drages lätt af en magnetisk knif, men löses ej fullständigt i 
kall saltsyra, äfven om den under längre tid behandlas dermed. 
Den torde derför vara starkt titanhaltig magnetit eller titano- 
magnetit. 
Till den nyss beskrifna typen höra bland de undersökta 
diabaserna prof från följande ställen: Qvintås i Hjortberga 
socken, Ö om Hönetorp Qvenneberga socken, V om Sköfvel- 
åkra 1 Slätthögs socken, NO om Madebråten samma socken, 
sockengränsen ONO om Slätthög i Moheda socken samt Ö om 
Frösjön Nydala socken, alla på bladet »Vexiö». En säkerligen 
hithörande bergart, i hvilken likväl augiten blifvit helt och 
hållet omvandlad i hornblende och i hvilken fältspaten dess- 
utom genom omvandling blifvit affärgad, finnes anstående vid 
Nöbbeled i Vernamo socken samma blad o. s. v. Angående 
dessa bergarters sannolika förekomstsätt, se sid. 94. 
På orund af fältspatens smutsgula färg och augitens lätta 
sönderdelning likna dessa diabaser vid flyktigt påseende mycket 
den af TörRNEBOHM beskrifna Ottfjällsdiabasen. De skilja sig 
deremot väsentligen från denna genom sin kvartsrikedom och 
genom frånvaron af olivin. Någon annan af TÖRNEROHMS 
diabastyper synas de ej heller kunna sammanställas med. 
Deremot synas de, något som man a priori ej skulle hafva för- 
modat, stå i viss slägtskapsförbindelse med de under »Hype- 
riten» omnämda bergarterna (se sid. 94). 
Redan sid. 78 är omnämdt att i den höga kullen Ö om 
Bäckaryd i Hjelmseryds socken påträffas en diabas, som till sin 
habitus har stor likhet med de nyss beskrifna diabaserna men 
som likväl väsentligen skiljer sig från dessa genom sin rikedom 
på rombisk pyroxen. Möjligen utgör bergarten endast en lo- 
kal modifikation af dessa diabaser och den skulle i så fall 
såsom här mest för beqvämlighetens skull skett, med fullt skäl 
sammanföras med dem, ehuru den på grund af sin mineralo- 
giska sammansättning onekligen tillhör föregående grupp. 
Den rombiska pyroxenen uppträder nemligen i så stor mängd, 
att den bland de basiska beståndsdelarne utan tvifvel är den 
förherrskande. Likväl synes denna pyroxen snarare vara att 
anse som broncit än som enstatit. Den är nemligen tydligt, 
om än ej just starkt, dikroitisk samt ger dessutom i allmänhet 
lifligare interferensfärger än enstatiten i de ofvan beskrifna 
enstatitdiabaserna. Liksom enstatiten omvandlas bronciten lätt, 
6 
