BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND ll. N:O 14. 91 
påträffas nemligen företrädesvis i omedelbart samband med de 
ursprungligen af glimmer omgifna jernmalmkornen. Allt efter 
som granatkornen tilltaga i storlek, aftager olimmerns mängd, 
till dess att granaten slutligen omedelbart omger jernmalmen. 
Men äfven jernmalmen syhes så småningom förstöras och för- 
svinna. Granaten påträffas äfven på andra ställen i omedelbar 
närhet af magnesiaglimmern t. ex. i hornblende-glimmeraggre- 
gaten, hvarest små, ofta mycket regelbundna granatkristaller 
utbilda sig öfverallt i närheten af glimmerbladen. Till färgen 
är granaten blekröd. Vid gramatbildningen utsöndras äfven 
fri kvarts. Atminstone påträffas synbarligen sekundära kvarts- 
korn mycket ofta i närheten af oranatkornen. 
Redan förut, sid. 86, har i förbigående omnämnts, att 
försök blifvit gjorda att använda de mera jernrika artförän- 
dringarne af Långhultsbergarten såsom jernmalm, ehuru bryt- 
ningen af denna »malm» numera blifvit nedlagd. För så vidt 
jag vid besök på stället kunde finna, vexla dylika mera täta 
och jernmalmslika partier utan ordning med den egentliga 
hufvudbergarten på ett sätt, som gör det otvifvelaktigt, att de 
endast utgöra lokala modifikationer af denna. De kunna derför 
på sin höjd betraktas som ett slags basiska »schlieren> eller 
utsöndringar inom densamma. Detta bekräftas äfven af den 
mikroskopiska undersökningen, hvilken i sjelfva verket bevisar, 
att »jernmalmen»> till sim mineralogiska sammansättning ej kan 
betraktas som något annat än som en artförändring af hype- 
riten. »Jernmalmen»> består nemligen till öfvervägande del af 
olivin och opaka malmkorn jemte mera underordnad plagio- 
klas, hvilka mineral hvar för sig fullständigt likna de mot- 
svarande mineralen i hyperiten såväl med afseende på sitt ut- 
seende som med afseende på sina omvandlingsförhållanden 
m. m. Sålunda omge sig såväl olivimen som malmkornen, 
der de gränsa intill fältspat, med de bekanta omvandlingszo- 
NEmas OSS. Vi 
Det ofvan påpekade sakförhållandet, att »jernmalmen» vid 
Långhult såväl geognostiskt som petrografiskt visar sig vara 
endast en artförändring af hufvudbergarten (hyperiten), vinner 
i intresse derigenom, att ofvannämda jernmalm under mikro- 
skopet visar sig hafva en så fullständig likhet med jernmalmen 
från Taberg, att profven från de båda förekomsterna ej kunna 
skiljas åt. Långhultsförekomsten med sin »jernmalm» och sin 
hyperit bildar sålunda ett fullkomligt analogon till Tabergs- 
