8 G. ADLERZ, SVENSKA MYROR OCH DERAS LEFNADSFÖRHÅLLANDEN. 
Mundelarne öfverensstämma med öfriga steklars deri, att 
maxillerna med sina flikar i hvilande tillstånd omsluta under- 
läppen. 
Labrum är en kort och bred, delvis af elypeus betäckt 
och på dess undre sida nära främre kanten fästad dubbel- 
skifva!) med vanligen framtill urbugtad kant. Labrum visar 
sig vid närmare betraktande utgöras af tvänne sidohälfter, 
hvadan labrum möjligen torde vara homologt med de öfriga 
pariga mundelarna. Den kortare undre skifvan är på sidorna 
nedböjd och dess bakhörn utlöpa i små nedåtböjda hakar. 
Djupt och smalt utskuren i framkanten är labrum hos Tapi- 
noma. I främre kanten sitta flere långa och styfva borst. 
Mandiblerna äro de till sin form mest vexlande bland 
mundelarne. Under det de öfriga visa en inom alla familjerna 
i det närmaste öfverensstämmande form, afvika deremot ofta 
mandiblerna hos de olika könen af samma art betydligt från 
hvarandra. De äro med sin basaldel infogade i ledhålor på 
hufvudets främre hörn, starkt chitiniserade och vanligen mycket 
kraftiga griporgan. Basaldelen har rundad -eller triangulär 
omkrets och är oftast smalare än den i regeln utbredda och 
plattade ytterdelen, som bildar en från den förra ofta skarpt 
afsatt på yttre sidan konvex, på inre sidan konkav skifva. 
Den kant, mandiblerna vända mot hvarandra, den s. k. tugg- 
kanten, är vanligen deras bredaste del och är oftast försedd 
med ett vexlande antal tänder, af hvilka den nedersta är störst 
och de öfriga så småningom aftaga i storlek uppåt. Stun- 
dom saknas tänder, då mandiblerna sägas ha skärande tuggkant. 
Vanligen lägger sig, då mandiblerna äro slutna, den enas tugg- 
kant mer eller mindre öfver den andras. I några sällsynta fall 
(inom vår fauna blott hos sl. Polyergus) förbli mandiblerna 
ända till sina spetsar smalt skärformiga (ej cylindriska, såsom 
det uppgifves af författarne), med skarp inre och tjock afrun- 
dad yttre kant. Mandiblerna utlöpa då i en spets. 
Vid flyktigt påseende tyckes denna mandibelform vara i 
hög grad ensamstående och afvikande från den för myrar- 
betarne typiska, men efter något noggrannare undersökning 
') Då jag här likasom i den följande beskrifningen öfver mundelarne 
för korthetens skull begagnar uttrycket skifra, behöfver jag väl 
knappast påpeka att jag dermed ej afser en solid chitinplåt utan en 
duplikatur, en dubbelskifva med tvänne chitiniserade ytor och ett 
mellan dem befintligt lumen, som helt och hållet eller delvis utfylles 
af mjukare bindväf jemte chitinplåtens matrix. 
