I 
78 G. ADLERZ, SVENSKA MYROR OCH DERAS LEFNADSFÖRHÅLLANDEN. 
hos arbetare blott 1 i hvardera ovariet. Beträffande de af 
FOorEL omnämnda 9 af Formicoxenus vill jag gent emot denne 
författare framhålla att de ingalunda alltid äro vingade (och 
sålunda hänförliga till hans kategori: »små honor») utan att 
tvärtom i hvarje Formicoxenussamhälle typiskt förekomma tal- 
rika 32, hvilka aldrig varit försedda med vingar och hvilka i 
bygnaden af sin thorax visa en fullständig öfvergångsskala 
mellan honans och den typiske arbetarens. I samma mån som 
bygnaden af deras thorax står närmare honans äro äfven deras 
oceller utvecklade, hvilket förklarar den nyssnämnda uppgit- 
ten af MEISERT. De typiska arbetarne sakna deremot alltid 
oceller. Jag har i fig. I b, c och d lemnat några afbildnin- 
gar af thorax hos dylika 9. Fig. a framställer thorax af en 
typisk arbetare, på hvilken man blott ser scutellum utmärkt 
genom en ytterst svag antydan till sutur. På fig. b är denna 
sutur skarpare markerad, och redan hos denne 49 liksom hos 
alla de följande finnas oceller. Ovarierna ha hos denna form 
hvardera 2 äggrör, hos den typiske arbetaren blott 1. På fig. c 
är scutellum utmärkt på samma sätt som hos föregående, men 
derjemte är postscutellum skarpt begränsad genom en tydlig 
sutur, och mellan pro- och mesonotum har en otydlig sutur 
tillkommit. På fig. d äro samtliga dessa suturer skarpt mar- 
kerade och tydliga, och här finnas dessutom insertionsställen 
för vingar. Nästa stadium är de små honornas, hvilket lika- 
ledes är representeradt i Formicoxenussamhället, som sålunda 
hyser..en oafbruten öfvergångsserie mellan honor och arbetare. 
(FOREL omnämner ännu ett slag af 9, hvilket utmärker 
sig genom en stor abdomen med väl utvecklade ovarier, under 
det öfriga kroppsdelar öfverensstämma med de typiska arbe- 
tarnes. Redan HUBER omnämner under namn af »femelle ap- 
tére» en dylik 3 9 af Polyergus rufescens. FOREL har dessutom 
funnit dylika 3 9 af Formica rufibarbis, Myrmica rubida och 
Crematogaster sordidula). 
Arbetarnes hufvuden äro relativt större än drottningarnas 
och hanarnes. Så är äfven förhållandet med deras hjerna, 
hvarvid synnerligen vid jemförelse med hanarnes skilnaden 
blir påfallande. Deras mundelar äro starkare utvecklade, sär- 
skildt äro mandiblerna stora och starka samt hos de festa för- 
sedda med bred, tandad tuggkant. Undantag härifrån bilda 
bland de svenska myrarterna blott Polyergus rufescens och To- 
mognathus sublaevis, af hvilka den förre har skärformiga, i en 
