BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 11. N:o 18. 107 
pare ned, der temperaturvexlingarne äro mindre märkbara. 
Jag har tyckt mig finna, ehuru jag försummat att bekräfta 
det genom exakta beräkningar, att det hufvudsakligen är de 
mera mogna pupporna som placeras i de för solvärmen mera 
utsatta våningarne, under det flertalet af de djupare ned pla- 
cerade utgöres af yngre puppor och nyligen inspunna larver. 
Beträffande de äggmassor som träffas i de öfre våningarne 
så tror jag mig ha funnit, att de ständigt äro nyvärpta, un- 
der det de ägg, i hvilka embryonalbildningen är långt fram- 
skriden, förläggas längre ned i stacken. Dessa ofvan angifna 
förhållanden äro de vanliga, men de äro ingalunda regler 
utan undantag. Samtliga afkommans utvecklingsstadier ned- 
bäras, såsom förut antydts, under natten samt vid inträffande 
låg temperatur i de djupare, för värmeutstrålning mera skyd- 
dade våningarne. 
Om sålunda stackarne afse att under den varmare års- 
tiden reglera temperaturen för myrornas afkomma, så är der- 
emot, såsom jag sedermera skall visa, deras betydelse under 
vintern underordnad eller ingen, ity att myrorna aldrig öfver- 
vintra i sjelfva stackarne. 
Hvad som här ofvan blifvit sagdt om afkommans efter 
omständigheterna vexlande gruppering i rufa-stacken gäller i 
hufvuddrag äfven i fråga om öfriga arters stackar samt om 
tufvorna. Dessa senare ha emellertid äfven ett annat syfte, 
nemligen att underlätta bladluskulturen inuti boet. Lasius- 
arterna, de företrädesvis tufbyggande, hålla nemligen inuti 
sina tufvor en större eller mindre mängd bladlöss och coc- 
cider, hvilka hemta sin näring från de talrika gräsrötter, som 
genomkorsa tufvorna i alla riktningar. 
Slutligen tjena äfven tufvorna under vintern sina in- 
vånare till skydd, hvarom närmare skall meddelas på tal om 
myrornas öfvervintring. 
Det återstår att omnämna några af myrornas byggnads- 
verk, hvilka visserligen ligga helt och hållet utanför deras 
bon men som dock stå i ett mer eller mindre direkt sam- 
band med dessa senare. 
De vanligaste af dessa äro de öfvertäckta gångar, som 
man ofta ser byggas af Lasius niger. Dessa gångar muras 
vid fuktig väderlek, på samma sätt som tufvorna, af små 
hopklibbade mullkorn, så att ett smalt, tunnelformigt hvalf 
uppstår, som, här och der afbrutet, fortlöper en ofta jem- 
