124 G. ADLERZ, SVENSKA MYROR OCH DERAS LEFNADSFÖRHÅLLANDEN. 
eller för att lemna boet, utan qvarstannat för att biträda med 
äfven de följande af stammodren eller af befruktade och till- 
fälligtvis qvarstannande systrar alstrade generationernas upp- 
födande, så borde ett vida större antal ägg kunnat bringas 
till full utveckling och samhället derigenom tillväxa. Men 
äfven arbetarne lägga ofta ägg, såsom härofvan blifvit på- 
visadt. Sjelf har jag kunnat iakttaga detta hos nästan alla 
de myrarter, som jag hållit i fångenskap. Enligt LUuBBOCKS 
undersökningar”) framgå ur dessa obefruktade ägg blott ha- 
nar. Men detta torde varit tillräckligt att till följande ge- 
nerationer, utvecklade efter de på parthenogenetisk väg fram- 
bragta hanarnes parning, lemna i arf den begynnande arbe- 
tarekastens fördelaktiga variationer och befästa dem i samma 
mån som karaktärerna utpräglades. För en ständigt i boet 
eller dess närhet qvarstannande arbetarekast skulle vingar en- 
dast vara till hinder vid förekommande arbeten, hvarför de 
sannolikt snart reducerats. Efter deras fullständiga reduktion 
följde en sammansmältning af thoracalsegmenten, hvilkas olika 
delar nu ej längre behöfde vara rörliga mot hvarandra, samt 
tillika en formförändring i samma mån som flygmusklerna 
reducerades. En sådan sammansmältning af thoracalsegmen- 
ten är ej ovanlig hos vinglösa steklar. Så t. ex. visar ju en 
stor del utaf Mutillidernas honor olika grader af vingarnes 
reduktion. Hos de vinglösa bland dessa honor äro thoracal- 
segmenten sammanvuxna, hos åtminstone M. rufipes utan spår 
till suturer eller artikulationsställen för vingar. På en ka- 
raktär, som i sjelfva verket måste först ha uppstått hos ar- 
betarne för att sedan från dem öfvergå till de öfriga könen, 
lemnar slägtet Polyergus ett slående exempel. Till följd af 
denna arts egendomliga lefnadssätt ha arbetarnes mandibler 
från den för myrarbetarne karaktärististiska breda formen 
med tandad tuggkant (hvilken gör dem lämpliga till grip- 
organ) ombildats till krökta och spetsiga mordvapen, hvilka 
endast komma till användning på de röfvartåg denna myra 
anställer för att rekrytera sin slaftrupp. För myrhanar, hvilka 
aldrig använda sina mandibler, är formen naturligtvis indiffe- 
rent, och då det ej finnes någon anledning att betvifla det 
Polyergus-hanarne ursprungligen haft samma breda mandibel- 
form som de närstående slägtenas och de flesta myrhanars, 
!) LUBBOCK: Ånts Bees and Wasps, sid. 36. 
