BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 11. N:o 18. 145 
Det framgår af ofvan anförda försök att en del myror, 
såsom äfven de flesta författare framhålla, mera vägleda sig 
medels lukten än med synen. För att yttermera konstatera 
detta förhållande gned jag med fingret kraftigt på ett ställe 
tvärs öfver den ofvannämnda stråkvägen på fönsterposten för 
att dymedels aflägsna de vägledande spåren. Verkan häraf 
var omisskänlig. Då myrorna från båda hållen ankommo till 
detta afbrott på vägen, stannade de och trefvade tveksamt 
med sina antenner rundt omkring på fönsterbrädet. Några 
återvände, under det andra, svängande sina antenner, fort- 
satte i olika riktningar till dess de flesta af dessa af någon 
tillfällighet stötte på vägens fortsättning, då de genast slogo 
in på densamma. Det är anmärkningsvärdt att myrorna, då 
de ostördt trafikerade den kända vägen, höllo sina antenner 
upplyfta i vanlig ställning utan att göra något synbart bruk 
af dem. Det var blott när vägen på något af de ofvan- 
nämnda sätten blifvit afbruten som de sågos med sina an- 
tenner underkasta förhållandena en närmare pröfning. 
Om, såsom bland annat framgår af ofvannämnda försök, 
dessa myror hufvudsakligen vägleda sig medels antennerna, 
så kommer dock å andra sidan äfven synen 1 viss mån till 
användning, såsom af följande försök blir tydligt. Den väg, 
myrorna passerade från det ofvannämnda i papperet befint- 
liga hålet, gick i riktning mot fönstret, i ungefär 70? vinkel 
mot dess plan, till nedstigningsstället utför glasburken. En 
omvridning af burken på nära 90? verkade ingen tydligt fram- 
trädande förändring; men då burken omvreds, så att vägen 
riktades inåt det mörka rummet, började myrorna ana oråd, 
tvekade 1 början och gingo slutligen i ungefär samma rikt- 
ning mot fönstret, som den ursprungliga vägen haft. Några 
gingo åt andra håll, dock så att de ej förlorade ur sigte den 
från fönstret infallande dagern. Ingen följde numera den 
ursprungliga, inåt rummet riktade vägen. 
Hos en del myror, t. ex. sl. Formica, kommer synen tyd- 
ligen mera till användning, likaså hos Polyergus. Synnerligen 
utmärker sig F. rufa för en utvecklad synförmåga. Det är 
att märka, att dessa myror, såsom FOorEL påpekar, hafva väl 
utvecklade oceller i motsats mot de öfriga slägtena, hvilka 
antingen ha alls inga eller ock obetydligare oceller och der- 
för nästan uteslutande äro hänvisade till sina antenners väg- 
10 
