184 G. ADLERZ, SVENSKA MYROR OCH DERAS LEFNADSFÖRHÅLLANDEN. 
och, högt upplyftande sin abdomen, hota med sitt fruktans- 
värda gift. En likartad vana att i fall af fara vrida spetsen 
af sin upplyftade abdomen i många riktningar har jag iakt- 
tagit hos Lasius umbratus och flavus, och man ser dervid en 
liten klar droppe af sekretet från giftkörteln framträda. 
Camponotus-arbetarnes sätt att uttrycka sin "vrede har jag' 
i kap. om arbetsfördelningen haft tillfälle att omnämna. 
Myrorna leverera hvarandra formliga bataljer, hvilka 
utförligt skildras af ForeL. År raseriet å båda sidor stort, så 
ser man myrorna, hårdt fastbitna vid hvarandra, tumla om- 
kring på marken, hvarvid hvar och en söker öfverspruta sin 
fiende med sitt gift eller sticka honom med sin gadd. I andra 
fall deremot går allt jemförelsevis lugnt tillväga. De käm- 
pande gripa fast i en antenn eller ett ben på sin fiende, och 
i denna ställning kan man få se dem stanna mycket länge, 
hvarunder deuv ene eller den andra stundom gör ett försök 
att släpa bort sin motståndare. Stundom förena sig två eller 
flere vänner om en gemensam fiende, hvilken de då slita i 
hvar sitt ben eller antenn, under det andra söka bibringa 
den sålunda fasthållnes kropp dödliga sår. Dylika scener 
äro lätta att framkalla, om man t. ex. släpper ett antal rufa- 
arbetare till en främmande stack. 
Lasius-arterna använda taktiken att krampaktigt bita sig 
fast vid en större motståndares ben, hvarigenom hans rörel- 
ser hindras och han, isynnerhet då flere Lasius-arbetare på 
samma sätt angripa en gemensam fiende, ofta dukar under. 
De små Lasius-arbetarne bita sig så fast vid sin motståndare, 
att de ofta hellre låta skilja hufvudet från kroppen än de 
släppa sitt tag. Derför finner man också ofta myror som vid 
ett ben bära ett fastbitet litet Lasius-hufvud såsom en trofé 
från utkämpade strider, en trofé, som dock tycks orsaka dem 
en viss olägenhet vid fredliga värf. 
En påfallande olikhet eger rum i myrornas uppträdande 
mot sina fiender allteftersom de äro ensamma eller se 
sig understödda af talrika vänner. Modet växer synbarligen 
i samma mån som antalet, såsom FOorEL påpekar. Ett mycket 
litet samhälle griper hellre till flykten än dess fåtaliga med- 
lemmar uppoffra sig i en fruktlös strid. I ett talrikt sam- 
hälle deremot, der förlusten af några enskilda individer ej 
har något väsendtligt inflytande på samhällets bestånd, kämpa 
medlemmarne med största mod och sjelfuppoffring. En eller 
