224 G. ADLERZ, SVENSKA MYROR OCH DERAS LEFNADSFÖRHÅLLANDEN. 
ej ernått en så hög grad af civilisation. I mina fångna san- 
guinea-samhällen ha de döda utan att nedgräfvas blifvit lagda 
utan någon ordning eller i en hög på jordytan, och jemlik- 
hetsprincipen tycks här ha gjort större framsteg än i Amerika, 
ity att det ej anses stridande mot etiketten att herrarnes och 
slafvarnes lik ligga blandade om hvarandra. -Hos alla myr- 
arter skönjer man en sträfvan att bortbära sina döda på 
längre eller kortare afstånd från boet, sannolikt af sanitets- 
hänsyn. Inspärrade myrsamhällen pläga lägga liken i en 
hög så långt ifrån hufvudingången som möjligt, ett förhållande 
som är nästan alldeles konstant. Platsen för denna hög är 
dock ej att betrakta såsom begrafningsplats, ty myrorna lägga 
der allt möjligt affall från sina måltider liksom de äfven der 
placera tomma kokonger, hvadan det hela närmast torde 
kunna betecknas såsom en afskrädeshög. Om tillfälle erbju- 
der sig, kasta de liken utanför sitt fängelse. Ofta ser man 
liken kringbäras i timtal, under det myrorna söka en öpp- 
ning att aflägsna dem igenom. Men äfven i det fria har 
jag iakttagit sanguinea bortbära liken af såväl sina likar som 
slafvar och lägga dem på längre eller kortare afstånd från 
boet utan att besvära sig med några öfverflödiga ceremonier. 
Stundom, ehuru sällan, lär sanguinea samtidigt hålla både 
fusca- och rufibarbis-slafvar, hvarvid sambället sålunda är bil- 
dadt af individer tillhörande trenne arter, hvilka, eljes döds- 
fiender, här lefva i godt förstånd med hvarandra. 
II. Hufvudarten har talrika egna »arbetare», hvilka dock 
till följd af sin egendomliga mandibelbildning äro ur 
stånd att förrätta några byggnadsarbeten. De kunna 
hvarken uppföda sina larver eller sjelfva utan slafvarnes 
biträde upptaga föda. De bortröfva derför puppor af 
F. fusca och rufibarbis för att låta de ur dem utkläckta 
slafvarne förrätta alla arbeten, anskaffa föda samt mata 
såväl sina herrar som deras larver. 
Till denna grupp hör den sydeuropeiska Polyergus rufe- 
scens, hvilken en gång af BoHEMAN anträffats på Öland och 
under sistförflutna sommar af professor AURIVILLIUS på Skarpön 
1 Stockholms skärgård. 
Jag har blott en kortare tid haft tillfälle att iakttaga ett 
på sistnämnda ställe infångadt samhälle af denna för öfrigt nog- 
grant studerade art och anför derför i korthet efter HUBER och 
ForeL hufvuddragen af dess egendomliga samhällsförhållanden. 
