18 GERHARD HOLM, TRILOBITSLÄGTET ILL^NUS (DALMAN). 



hutVudets framsida bildar en fals ^). Dorsalfårorna i allmän- 

 het svagt utvecklade, vanligen framåt något konvergera^nde. 

 De nå i de flesta fall endast omkring en tredjedel, någon 

 gång hälften af liufvudets längd, och ytterst sällan längre fram. 

 Pannan blir härigenom vanligen mycket kort och öfvergår 

 framtill utan gräns i liufvudets framsida. Allt efter dorsal- 

 fårornas läge är den bredare eller smalare. !Någon gång finnes 

 antydning till segmentering på pannan, isynnerhet på stenkärnan, 

 bestående då af fyra par svaga intryck. De fasta kinderna med 

 ögonloberna äro oftast lägre än pannan, konvexa och utåt mer 

 eller mindre starkt sluttande, stundom ock horisontela. Någon 

 gång uppstiga de starkare från dorsalfårorna och kunna då höja 

 sig öfver pannan ej obetydligt, såsom förhållandet är hos /. 

 tauriaornis KuT. och /. crassicauda (Wahlenb.). De blifva då 

 inåt stupande. Xack]'ing och nackfåra saknas. Svaga spår 

 till den förra kunna dock iakttagas på pannan hos T. crassi- 

 cauda (Wahlenb.) samt till den senare på sidoloberna hos /. 

 centrotus (Dalm.). Ögon finnas hos nästan alla arter, men kunna 

 saknas, såsom Barrande först visat. Till de trenne af Bar- 

 rande upptäckta blinda Böhmiska arterna har jag här lagt 

 tvenne svenska 7. Angelini Holm och 1. leptopleura Linrs. 

 Osonen äro underkastade åtskilliga variationer såväl hvad form 

 som storlek angår. Vanligen äro de långsträckta, jemnbreda, 

 halfmånformiga, eller mer eller mindre utdraget njurformiga. 

 Stundom äro de små, korta, halfsphaeriska såsom hos 7. Lin- 

 narssonii Holm, hos hvilken de äro proportionsvis minst af alla 

 våra arter. Störst äro de hos 7. megalophthalmus (LiNRS.). Fa- 

 cettering har jag endast kunnat iakttaga hos 7. centrotus (Dalm.) 

 och 7. Linnarssonii Holm, således endast hos de med 9 thorax- 

 ledcr, hvilket är ganska anmärkningsvärdt, då jag af flera bland 

 (le öfriga haft tillfälle att undersöka exemplar med ganska väl be- 

 varad ögonyta. Denna skiljer sig alltid genom ljusare färg från 

 skalet för öfrigt. Ögat är fast förenadt med den fria kinden. 

 Vanligen höjer sig en kant af denna, som uppbär ögonytan, 

 ined hvilken den ej är förenad genom någon sutur. Starkast 

 utvecklad är denna ögat uppbärande del af kinden hos 7. 

 crassicauda (Wahlenb.) och 7. Chiron Holm. Utåt begränsas 

 ögat ofta af en grund fåra, ur hvilken denna uppstigande kant 

 då höjer sig. Hos ingen synes denna fåra vara djupare än 

 hos 7. tauricornis KuT. Ögat är vanligen beläget ganska nära 

 ') Se längre ned, p. 29. 



