BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 7. N:0 3. 33 



der under, saknas det. Deremot uppträder det genast i den 

 Undre grå med arterna 7. Esmarkii (Schlot.) och /. centrotus 

 (Dalm.). Den förra är den inom Sverige allmännaste och vidast 

 utbredda arten och är tillika en bland de för denna horisont 

 mest karakteristiska försteningarne. Den saknas aldrig, der Undre 

 grå Orthocerkalk uppträder. 1. centrotus är vida sällsyntare 

 såväl hvad utbredningen, som individantalet beträffar (Og., Ner., 

 Dal.). I öfre delen af den Ofre röda Orthocerkalken träffas 

 /. Chiron Holm sällsynt (01., Dal.), för att sedan i den Ofre 

 grå derstädes blifva mycket talrik och för denna horisont synner- 

 ligen karakteristisk. På samma horisont är den äfven funnen i 

 Vg. På hvilken horisont /. tuherculatus Holm och /. lineatus 

 (Ang.) uppträda, är obekant. Den förra tillhör otvifvelaktigt 

 Orthocerkalken. De äro endast kända från Östergötland. 



Inom Chasmopskalken når slägtet sin största utveckling, 

 hvad arternas antal beträffar. Åtta arter äro härifrån beskrifna. 



På gränsen mellan Orthocerkalken och Chasmopskalken 

 uppträder i Dalarne 1. crassicauda (Wahlenb.). Den stiger der- 

 ifrån upp i det senare lagrets lägsta del. Någon bestämd ord- 

 ningsföljd, i hvilken arterna inom Chasmopskalken för öfrigt 

 uppträda, kan jag ej uppställa. Dock inträffar det märkliga, 

 att trenne af dem äfven finnas i Leptaenakalken, ehuru de, 

 med undantag af I. Linnarssonii Holm, som i en förkrympt 

 form synes förekomma i Trinucleusskiffern, helt och hållet 

 saknas i mellanlifr<2;ande lager. Deras geoo-rafiska utbredning 

 är följande: Z. spluericus Holm: Dal., Vg. ; I. scrohiculatus 

 Holm: Dal.; I. ohlongatus (Ang.): 01.; /. parvulus Holm: 

 Dal.; 1. fallax Holm: Dal., Öl., Vg. ; I. gigas Holm Vg., Ög.; 

 1. Linnarssonii Holm: Og. Dessa trenne senare äro gemen- 

 samma med Leptaenakalken. 



Trinncleusskifferns artrikedom är ej så stor. Det skick, i 

 hvilket Illsenusarterna i detta lager finnas bevarade, är vida sämre 

 än i något annat. De äro i Vg. och Og. endast kända från den 

 röda mergelskifiern och i denna äro de med sällsynta undan- 

 tag mer eller mindre vanställda, då det starkt sphaeriska huf- 

 vudet och pygidiet vanligen genom tryck äro krossade, och 

 således form och proportioner svåra eller omöjliga att iakttaga. 

 Skalet ur äfvenledes sällan väl bevaradt, utan antingen helt och 

 hållet genom lösning aflägsnadt eller ock så starkt vittradt och 

 anfrätt, att dess skulptur alls icke eller endast i sällsynta fall 

 kan iakttagas. Arterna hafva derföre också hitintills med undan- 



3 



