b LINDSTRÖM, ÖPERKELBARANDE KORALLER. 



porae. En sådan begynner i likhet med andra pal^ozoiska koraller 

 som ett litet smalt strutformisjt rör, fastvuxet vid ett hårdt underlag. 

 Hos mera försigkomna exemplar visar sig en läppformig utvidg- 

 ning i bottensidans framkant, denna läpp förlänger sig, dess 

 sidokanter sluta sig tillsamman ocli hvälfva sig till ett rör, som 

 blir ett nytt individ, en ny korallkalk och detta ger i sin ord- 

 ning på samma sätt upphof ät ett nytt individ eller stundom 

 flere. När nu polyprören börja växa i rät vinkel mot denna 

 bas eller uppåt, så upphör icke denna rörbildning, hvilkeu än 

 åstadkommer nya polypbärande rör eller kalkar och än, samt 

 merändels, blott förenar närsittande rör med hvarandra. Hos 

 Diphyphyllum utgå likaledes frän kalkens främre kant sådana 

 rörlika utskott, hvilka ombildas till nya polyparier. Hos Rhi- 

 zophyllum attenuatum Lyon är bottensidan beklädd med tal- 

 rika, rotlika vidhängseln, ur hvilka, såsom synes af tafl. Hl, fig. 

 17, nya koraller utbildats. Hos de andia Rhizophyllerna ha 

 »rötterna» ej längre denna funktion och hos somliga saknas de 

 helt och hållet. Hos Rh. gotlandicum och Rh. elongatum kan man 

 i synnerhet studera deras natur. Stundom synes hela inre botten- 

 väggen full med hål efter dessa vidhängselns mynning inåt, tafl. 

 IV, fig. 7. Man finner huru de så småningom byggts kring 

 något utskott från polypens mjuka massa, stundom förgrenande 

 sig, tafl. IV, fig. 1, och ett längdsnitt genom ett sådant rör 

 tafl. IV, fig. 4, lär oss, att sedan det blifvit färdigbildadt, den 

 inneslutna delen af polypens mjuka massa småningom dragit 

 sig tillbaka, bildande efter vissa mellantider golflika dissepi- 

 nient tvärt öfver röret bakom sig. Af de förhållanden, som 

 dessa vidhängseln förete, såsom ofvan är anfördt, hos Syringo- 

 pora, Diphyphyllum och Rhizophyllum attenuatum, är man be- 

 rättigad draga den slutsatsen, att de till sin egentliga natur äro 

 att betrakta som omhöljen till stoloner, till strålformiga förläng- 

 ningar från koralldjurets mjuka kroppsmassa, hvilka stundom 

 haft naturen af knoppbildande stoloner, men hos de flesta individer 

 saknat eller förlorat denna egenskap och blott bildat rör, som till 

 en tid fästat korallen vid hennes underlag. Dessa rör må så- 

 ledes rättast benämnas stolonrör. 



Hvad septerna angå, kallas i det följande bottensidans stora 

 midtelseptum för primärseptum, enär det är det första, som vi- 

 sar sig och det största i hela kalken. Från början finnes inga- 

 lunda, såsom allt för ofta blifvit upprepadt, hos någon enda 

 rugos, kanske med undantag af Stauria, fyra septer. Näst efter 



