BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HAXDL. BAND 7. N:0 4. 7 



primärseptum uppträder det motsittande på ofvansidans inner- 

 vägg och högra och venstra sidans senast'). Mot den af Kunth 

 införda och af tyska författare temligen alhnänt begagnade ter- 

 men »Hauptseptum» för nppsidans septum må anmärkas, att det 

 uppstår långt efter »Gegenseptura», att det är mycket mindre 

 än detta, ej sällan försvinnande litet och nedsänkt i septalgropen. 

 Då det af Kunth för »Gegenseptum» kallade (= primärseptum i 

 detta arbete) är det största i hela kalken och det, som först bil- 

 das, borde det hellre heta »Hauptseptum». Septernas öfre ända, 

 i kalkens kant, omslutes af en klubblik förtjockning, såsom hos 

 Calceola och Khizophyllum, eller ock utbreder den sig i en 

 kort, smal kam såsom hos Goniophyllum. Denna utvidgning, 

 som står i sammanhang med förekomsten af en operkelapparat, 

 må kallas i förra fallet för septalspets och i det senare för septal- 

 kam (crista). De emellan dessa och låskanten varande små gro- 

 parnc, i hvilka motsvarande utskott från operklet varit sittande, 

 böra kallas låsgropar. 



Om med dissepiment menas alla de fasta bildningar, som 

 ligga mellan septerna eller i dessas mellanrum, loculi, så måste 

 man antaga, att det är af två slag, ett egentligt, som uteslutande 

 är inskränkt inom interseptalrummen, och ett annat, som visser- 

 ligen i många fall äfven är begränsadt inom en loculus, men 

 ock ej sällan utbreder sig deröfver och täcker Hera septer med 

 deras loculi. Se tafl. III, fig. 12. Det första slaget disse- 

 piment uppstår på följande sätt. Sidoytorna af en septalskifva, 

 vare sig hos de palseozoiska eller nyare formerna, äro allt som 

 oftast beklädda med taggar eller andra utskott, som gå i regel- 

 bundna rader, samt i likhet med synapticulse hos Fungiae skjuta 

 in i loculi och förena sig med de angränsande skifvornas ut- 

 skott till ett gallerverk, som fyller loculi. Så är det hos llere 

 recenta koraller och likaledes hos de palaeozoiska Cyathophyllerna 

 och Calceoliderna. Men hos de palseozoiska liksom undantränges 

 detta dissepiment af tättsittande bläddriga lameller, hvilka delvis 

 eller helt och hållet upptaga loculi, samt mot korallens midtel- 

 kärna eller kalkens botten öfvergå i dessa vidsträcktare, våg- 

 rätta eller skålformiga lameller, som vanligen kallas tabula^ eller 

 golf. Det bläddriga dissepimentet visar sig sålunda vara en 

 fortsättning af dessa tabulae in emellan septerna, der den dem 

 afsöndrande basalmembranen (ectodermet?) bugtat sig i en hel 

 mängd små vågor och sålunda bildat dessa hvälfda blåsor, hvilka 

 1) Se tafl. II, fig. 3, samt tafl. VII, fig. 9—11. 



