20 ANlJllÉE, SV. BYGGNAUSMATERIALERS VÄRMELEDNINGSFÖIIMAGA. 



hvilken vattnet vid sin rörelse mot periferien passerar, en- 

 dast ökas proportionelt med diametern, såvida nämligen cy- 

 linderns bottenyta öfver allt befinner sig på samma afstånd 

 från skifvan. Ett sådant jemnvigtstillstånd kan alltså icke 

 förefinnas, utan cylindern måste vid periferien stå längre 

 från skifvan än vid midten och följaktligen äfven vattenlag- 

 rets tjocklek i samma mån tilltaga. Det ökade hinder för 

 värmegenomgången, som derigenom uppkommer, undanröjes 

 till största delen derigenom, att vattnet bättre oraröres ju 

 längre från midten det befinner sig, ty i samnia proportion 

 rör sig äfven en punkt af iscylindern hastigare fram öfver 

 skifvan. Men till fullo torde dock inflytandet af denna rela- 

 tivt tjocka vätskelamell icke kunna neutraliseras, utan koeffi- 

 cienten röner sannolikt derigenom en minskning, tillräckligt 

 stor att öfverskrida observationsfelens gränser. Det kan sy- 

 nas, 'som vore förhållandet alldeles detsamma äfven vid metod 

 2, men att så icke är, inses lätt, om man betänker, att den 

 tjocka metallskifvan i detta fall medgifver en jemförelsevis 

 obehindrad fortplantning af värmet från periferien mot me- 

 tallens kallaste del (vid midten), hvilket deremot icke i lika 

 hög grad är fallet, när ledningen längs efter skifvans yta 

 skall försiggå genom det tunna stanniolbladet ensamt. Ty 

 att dettas ledningsförmåga i denna rigtning ej är så hög, 

 som dess metalliska egenskap låter förmoda, ådagaläggcs 

 af det förut anförda förhållandet, att smältningen ej försig- 

 gick med fullt samma liflighet på de ställen, der stanniolen 

 framgick öfver en hålighet i skifvan, som i det omgifvande 

 partiet. Vid aktgifvande på formen af iscylinderns botten- 

 yta finner man ock, att en rätt betydande skilnad förefinnes 

 vid de båda metoderna. Vid metod 2 synes den vara nästan 

 plan. Vid metod 1 åter har den i några fall varit temligen 

 starkt konvex. Ehuru det således är att förmoda, att de 

 värden på ledningsförmågan hos tegel, hvilka förut blifvit 

 anförda, äro med, som det tyckes, 1 å 2 % för små, är 

 dock denna variation så oviss och oberäknelig, att jag 

 ej ansett det vara fullt berättigadt att till de observe- 

 rade värdena anbringa en dylik, i viss mån godtycklig 

 korrektion. 



Enligt den nu nämnda metoden hafva samtliga i nedan- 

 stående tabell uppräknade ämnen blifvit undersökta. KoeflEi- 

 cienterna för gips och sandsten äro dessutom bestämda på 



