BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAi). HANUL. BAND 9. N:0 1. 5 



mindre nasraier sig til besterntc krystallograliske former, som 

 man hai- kunnet bestemme med större eller mindre nöjagtig- 

 hed; — med andre ord, den lovnia3Ssige opbygning, som se- 

 nere skal beskrives, har stanset, naar individet under va^ksten 

 har naaet frem til ydre fläder, som approximativt svarer til 

 lovbimdne former. 



De fleste krystaller er söjleformige efter skinfladerne 

 ooP og ooPcc ; kun undtagelsesvis er en spids hemipyramide 

 den mest fremtra?dende Hade. Orthöpinakoidct og den til 

 horublendesöjlen svarende söjle co V2 har jeg ikke noget 

 sted fundet. — I det fölgende beskrives hvcr enkelt krystal- 

 type for sig. 



Krystallerne i slaggen fra Wikmansliytten 1867 (analyse 

 no. 2) har en gråa kj^erne med en tynd, lysegul manganhinde 

 (slatrgen holder 2,(i % MnO); krystallernes la3ngde er ca. 1 cm. — 

 Ifölgc undersögelse ved hjaslp af krystallografisk orienterede 

 snit viser krystallerne sig at vtere udtrukne efter vertikal- 

 axen (c'-axen). Begraensningsfladerne i vertikalzonen er meget 

 uJKvne, de sammenhörende fladepar er ikke engaug indbyrdes 

 parallelle; der kan saaledes ikke van'e tale om at faa en ab- 

 solut nöjagtig maaling af vinklerne. Man kan kun afgjöre, 

 saavel ved skjön med öjet som ved maaling med anlaags- 

 goniometer, at söjlevinkelen paa krystallens forside ikke er 

 den vanlige augit-vinkel 87° 6', men adskillig derunder, nemlig 

 kun ca. 80° (se fig. 1). Et aldeles tilsvarende forhold kommer 

 vi ogsaa til at omtale ved flere af de senere krystaller, hvoraf 

 vi maa kunne slutte, at det ikke er nogen tilfteldighed, men en 

 sig ofte gjentagende regel. I et mikroskopisk snit _L c'-axen 

 (se fig. 7) af en af disse krystaller (fra Wikmanshyttan 1867) 

 sees det. at opbygningen har fundet sted dels efter coP og 

 dels efter coPoo off ooPco , ow o-runden til, at beoTEensninjjs- 

 fiaderne danner en noEjet mindre vinkel med hinandeii end 

 augit-söjlens vinkel 87" 6', viser sig at bestaa dcri, at opbyg- 

 ningen har gaaet stuerkere for sio- efter ooPco end efter ooPco. 



Paa toppen er krystallerne fra Wikmanshyttan begra^nsede 

 af et par noget uregelma^ssige fläder (liemipyramider), som 

 i symetriplanet skjjerer hinanden i en ret linje, hvilken med 

 den i samme plan liggende kant af co P danner en vinkel paa 

 106|° — 1065° (maalt i mikroskopisk pra^parat, sleben =1= 00 P 00) ; 

 paa nogle krystaller i slaggen fra Löfsjöen (1854) er den 

 samme vinkel bestemt til ca. 106' (maalt paa selve krystallen' 



