BIHANfi l'Il,L K. SV. VET.-AKAI). HANDF.. BAND 9. K:0 1. 221 



fra Borgfors, IS71 (med krystallinsk kj;rrnc, derpaa emalj, 

 som lidt efter lidt <>'aur över til glas) viser emalj- og glas- 

 ])artierne sig- at vaere lluoriserendc i Sirrdclcs stierkt grad: i 

 gjeimemfaldende lys besidder de en skidden grön farve, uden 

 blaalio- tone; i reHekteret Ivs derimod er de rent mörkeblaa. 

 Aldeles analoo-e iaMtawelser anföres o<>saa af I. F. L. Haus- 

 MANN (Beitrag zur Kentniss der Eisenhohofen-Schlaeken, 1. e., 

 afsnit »Ueber die blaue Färbung d. Eisenhohofen-Schlaeken»), 

 til hvis udförlige beskrivelse (med literatiir-angivelser) hen- 

 vises. Den blåa farve hos masovnsslagger blev temmelig jpevn- 

 lio- disknteret i den metallurjjjiske literatur i slutten af forriire 

 aarhnndrede og den förste halvdel af dette (se oversigt i HAUt»- 

 MANNS arbeide *)), uden at man dog er kommet til fuld klar- 

 lied över aarsagen; det er tidligere ikke bleven tilstrtekkelig 

 betonet, at de blåa emaljslagger altid udmaerker sig ved en 

 sserdeles stor SiOo-gehalt. — Fouenet meddelte, i 1<S47, den 

 iagttagelse, at ordinaert grönt fiaskeglas, som underkastes en 

 langsom afkjöling, i paafaldende lys antager en blåa farve, 

 saasnart de förste tegn til opak habitus indtrteder; i gjennem- 

 faldende er olasset gult til grönt. Herved lededes Fournkt 

 til den opfatning, — hvortil ogsaa Hausmann sluttede sig, — 

 at den blåa farve hos emaljslagger ikke skyldes nogen for- 

 ändring i ehemisk sammenssetnino-, men derimod i aoregat- 

 tilstanden o: den er begrundet i en saarskildt gruppering af de 

 mindste dele. — Hausmann kom, i 1854, ved en del experi- 

 mcnter til det resultat, at de smeltemasser, der ved afkjöling 

 af midlere lamgde blir emaliao-tio-e, antager ren glasagtig struk- 

 tur ved hurtig og ren krvstalliiisk ved särdeles langsom af- 

 kjöling. Vi har tidligere paapeget, at aldeles samme slutninger 

 kan jaevnlig ogsaa dragés af de forskjellige slags strukturer, 



') I aaret 1779 f remsatte J. F. Gmelin den liypothese, at den blåa farve 

 skulde .skyldes jernoxydiil, en opfatning, som ogsaa Sven Rinman 

 (Försök till Järnet.^ Historia, 1782) sluttede sig til. I 1795 fandt 

 Lampadius 4 % fosforsyre i en blåa slag og opstillede i den anled- 

 ning den bypothese, at farven skyldtes fosforsurt jernoxydul (hvil- 

 ket ikke er rigtigt, da mange af de blåa emaljslagger aldeles savner 

 fosforsyre). J. C. Quentz kom i 1799 med den formodning, at 

 blaasyre i förbindelse med jern skulde vrere det farvende element. 

 Beuthiek antog, i 1834, at farven skulde skyldes titansyre (eller 

 titanoxydul), medens Kersten. i 1840 og 1841, dels i henhold til 

 analyser af Schroettek, i 1835, vilde, at vanadinsyre skulde spIUe 

 rolle. — Ingen af de sidstnaevntc opfatninger kan vsere rigtige, idet 

 ordinaere emaljslagger i almindelighed hverken holder fosforsyre. 

 titansyre, vanadinsyre eller blaasyre (heller ikke kobolt eller svovl, 

 saa nogen ultramarin-förbindelse ikke kan foreligge). 



