228 VOGT, STUDIER ÖVER SLAGGER. 



11.6 8 % SiOo + 5.6 2 "/o MnU + 22.41 % FeO = 

 39.7 1 °/^ (RÖ)., SiO._, eller fayalit 

 og no. 159: 



9.21 "/o SiO., + 4.48 % MuO + 17.62 % FeO = 

 31.31 io (RÖ)oSiO.^ eller fayalit. 



Det sees lieraf, at de beregnede vaerdier (39.7 1 og 31.31 %) 

 er temmelig naer de tal (40 og 30 %), vi bestemte efter skjöu. 



Den sorte erts sees i projektion at vasre opbjgget efter 

 to lodret paa hinanden staaende retninger, om end ikke sa;i 

 smukt som i slao-o-eu fra Kloster, 1851 o: i virkeligbeden har 

 opbyguingen fundet sted efter tre axer, lodrette paa hinanden ; 

 de enkelte, smaa korn viser undertiden oktaedrisk beo-rsensnine'. 



Efter at favalitens bestanddele er fraregnede, blir i de to 

 slagger (no. 158 og 159) tilbage til at danne den sorte erts 

 resp. 9.9 7 % FeoOg & 47.94 FeO og 13.80 % Fe^Og & 52.62 % 

 FeO. — Yi maa forudsaette, at den hele oxyd-maengde med- 

 gaar til at levere magnetit, der som bekjendt er en förbin- 

 delse, som med stor lethed konstitueres i smeltemasser; nys 

 er ogsaa paapeget, at den sorte erts antagelig tilhörer det regu- 

 laere system. W faar herved fölgende gnipperinger: 



1 no. 158: (9.9 7 % Fc^Og + 4.94 % FeO) + 42.95 % FeO 



danner 14.46 % magnetit og 42.9 5 % jernoxydul. 



I no. 159: "(13.8 % Fe.Og + 6.21 ^ FeO) + 44.41 % FeO 



danner 20.2 1 % magnetit og 44.41 % jernoxydul. — Det be- 

 lUcTBrkes, at vi begge steder erholder et meget betydeligt ovcr- 

 skud af frit existerende iernoxvdul. 



Under mikroskopet kan den sorte substans ikke oplöses i 

 to fra hinanden forskjellige dele; af denne grund vil man mu- 

 ligens trenke sig, at FeO og FeoOg skal indgaa med hinanden 

 til en enkelt, chemisk förbindelse af form (FeO)^. Fe203. Yi 

 skal se, at en saadan hypothese vilde före til höj st besyndcr-' 

 lig;e slutninger, at den saaledes ikke kan vaerQ berettiget. -- 

 Den i naturen optrfedende magnetit bestaar altid af 1 del FeoO-, 

 til 1 del FeO^); de tidligere analyser, som lejlighedsvis leve- 

 rede et herfra forskjelligt resultat, var (efter Rammel.sbergs 

 Miner alchemie, 1875) enten feilagtig udförte, eller analyse- 



') Efter de af E. Åkerman anstillede reduktionsforsög: af FejO^ med CO 

 (se »Om syrsatt jerns reduktion med koloxid", Jernkontorets Annaler. 

 1882) er der liden grund til at formode flere mellemled mellem FeO 

 og Fe203 end netop Fe304: flere resultater syntes vistnok at sarale sig 

 om en förbindelse (FeO.)g. Fe^Og eller Fe, ,0,2, livis existance dog efter 

 R. Åkerman maa betragtes som höjst iisandsynlig. 



