BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 9. .N:0 2, 13 



Utan på morgonen den 12:te voro vi fortfarande långt 

 från land. Kapten Johnsen hade lagt ut bottenskrapan från 

 fartyget tidigt på morgonen och gjort en ej obetydlig skörd. 

 Vi läto sätta ut båten och rodde till Isöarne, hvilka dock till 

 större delen ännu voro snöbetäckta. En o-ammal strandbild- 

 ning med MytUus, hvalkotor m. m. var nästan det enda märk- 

 liga i geologiskt hänseende; fotspår i snön visade att ägg- 

 samlare varit här före oss, men det var kanske väl tidigt på 

 året för att man skulle kunna vänta sig någon äggskörd. Af 

 foglar sågo vi ejder, prutgäss, en alfogel; fjaerplytten höll sig 

 ännu i flock, snösparfvar syntes äfven. Liksom redan bland 

 drifisen kunde man här på glacierkalfvarne iakttaga huru isens 

 yta vid smältningen erhåller en nästan bikakelik struktur ge- 

 nom intill hvarandra stälda, halfspheriska urgröpningar, i hög 

 grad erinrande om ett ytfenomen, som under vissa förhål- 

 landen kan iakttagas såväl på urkalk som på saltholmskalk 

 och silurisk kalk, fastän företeelsen ännu ej blifvit nöjaktigt 

 förklarad. Isöarne bestå af till Heklahooksystemet hörande 

 glimmerförande qvartsiter m. m. På återfärd till fartyget sköt 

 jag en liten stenkobbe (Phoca hispiJa), hvilken krupit upp att 

 sola sig på ett isstycke. Detta var så litet att skottet ögon- 

 blickligen måste döda, i annat fall hade den vid minsta rörelse 

 fallit i vattnet; det var derför tur att kulan träffade hjertat, så 

 att djuret endast sjönk tillsammans utan att röra sig. I det grön- 

 :^-råa vattnet utanför glacieren sågo vi en teist dyka nära invid 

 båten, och det syntes tydligt huru den dervid använde vin- 

 ojarne. Utanför Dunöarne låeo oerhörda massor af rotges. Det 

 var fortfarande stiltje, men på morgonen den 13:de kom ändt- 

 ligen något vind, så att vi kunde styra ned till Dunöarne och 

 lägga oss för ankar der. Vi läto genast sätta ut fångstbåten 

 och rodde till stranden söder om det storartade och på grund 

 af sina moränbildningar intressanta isfjell, hvilket vi efter 

 expeditionens förste upphofsman kallat »Torells glacier-». På 

 vägen sköts en gammal hane af storkobben [Ph. barbata), och 

 såsom bevis på detta djurs seglifvenhet torde tilldragelsen 

 något böra omnlimnas. Liggande på ett isstycke fick han 

 först en kula i bakre delen af kroppen, hvilket dock ej syn- 

 nerligen mycket tycktes besvära honom. Då han sedan skulle 

 ge sig undan sköts han efter en stunds jagt med en kula 

 genom hufvudet, hvarpå han harpunerades för att halas i 

 båten. Men fastän hufvudet var krossadt började han åter 



