1 



30 NATHORST, DEN GEOLOG. EXPEDITIONEN TILL SPETSBERGEN 1882. 



att isen ännu lag fast mellan Prins Charles Foreland och 

 fastlandet. Norrut skulle det öppna vattnet ej sträcka sig 

 längre än till Amsterdam Eiland, således föga goda utsigter 

 för den meteorologiska expeditionen. De berättade äfven, att 

 den dufva, som vi lössläppt mellan Hornsund och Belsund, 

 samma dag slagit ned på ett längre ut kryssande fartyg. Då 

 en man der försökte fasttaga fogeln, blef han helt förbluffad 

 vid att i sin hand få ett bref, dufvan flög vidare och hördes 

 sedan, liksom de öfriga, icke mera af. 



Den 5 Juli reste De Geer till Axels mindre ö, för att 

 äfven der uppmäta lagerserien. Han faun ön nu nästan all- 

 deles snöfri, under det att den vid vårt första besök delvis 

 var betäckt af ganska djupa snödrifvor. Sjelf måste jag qvar- 

 stanna ombord. Mina händer hade nemligen under de senaste 

 dagarues arbete bland flint- och skiflerbergarter blifvit så illa 

 medfarna, att jag ej längre kunde handtera hammaren. På 

 eftermiddagen lät jag kaptenen företaga några skrapningar, 

 dock utan särdeles nämnvärd skörd. Som vinden blef vestlig 

 kunde vi ej ligga qvar utan lyfte ankar och styrde mot Middle- 

 hooken. Det blef dock snart lugnt och i det soliga vädret 

 kommo Clio och en mängd medusor till ytan, af hvilka ganska 

 omfattande insamlingar gjordes. De Geers parti anlände på 

 aftonen, och då vi på natten fingo något vind styrde vi öfver 

 mot Recherchebay samt kastade ankar strax innanför Kap 

 Lyell. 



Följande dag rodde jag med kaptenen och manskapet i 

 land samt fortsatte insamlingen af tertiära växter : lagren voro 

 Bumera snöfria, och skörden blef ganska rik. Några kol, som 

 vi här bröto, visade sig särdeles förträff'liga till bränsle. På 

 aftonen besökte jag de gamla strandterasserna, insamlade af 

 de subfossila musslorna m. m. Flere torskfiskarefartyg syntes 

 nu kommande in i fjorden. Den 7 reste vi båda öfver till 

 östra sidan af Recherchebay. Här kunde vi konstatera, att en 

 storartad inversion är rådande långs hela strandprofilen, så 

 att de permiska skifFrarne skenbart ligga under bergkalkens 

 flinta, denna åter under spiriferkalken, hvilken i sin tur tycktes 

 ligga under cyathophyllumkalkeu och ursalagren. Det är i 

 dessa senare, som stenkolsväxterna blifvit funna, och det var 

 icke underligt, att Nordenskiöld, som icke uppgått hela pro- 

 filen, kunnat antaga, att de vilxtförande lagren intogo en nivå 

 högre än bergkalken. Sedan deras verkliga läge nu blifvit 



