in 



15IHANG TILL K. SV. VET. -AK A O. IIANDL. BAND J). N:0 11. 7 



För att utröna, huruvida vätcsvaHa verkligen föranleder 

 uppkomsten af denna förening, blandades 50 cc. rhodankalium- 

 lösning med 300 cc. saltsyra af angifveu concentration på sätt 

 som anfördt är, och i blandningen inleddes vätesvafla under 

 beständig omskakning. Vätesvaflan absorberades ganska raskt 

 och efter en kort tids inledning afbröts försöket genom till- 

 sats af vatten. En betydlig mängd af en fullständigt hvit 

 kropp hade bildats. Den renades och torkades på samma sätt 

 som den förra. Efter torkningen utgjorde det ett fullkomligt 

 hvitt kristallpulfver, som till sammansättning och egenskaper 

 fullkomligt liknar den förra föreningen. Vid dcrmed företagen 

 analys erhölls följande resultat: 



0,4 7 4 g. gaf 0,2 38 5 g. CO^ Och 0,100 g. H^O 



= 13,7 6 pct. C och 2.3 4 pct. H. 



0,303 g. gaf 68,6 7 pct. S. 



0,3 3 4 g. gaf 16,09 pct. N. 



Den procentiska sammansättningen är sålunda väsendtli- 

 ijen den samma som hos föreoående förening. Det är s;l lunda 

 tydligt, att det är bildningen af vätesvafla i blandningen, som 

 förorsakar uppkomsten af den fasta kroppen vid saltsyras in- 

 verkan på rhodankalium. Då vidare, såsom i nästa uppsats 

 skall påvisas, den utvecklade koloxysulfiden innehåller en icke 

 obetydlig halt af kolsyra, är tydligen bildningen af svafvel" 

 väte resultatet af en hydration enligt formeln HSCN + HJ) = 

 HOCN + H^S, hvarvid den bildade cyansyran öfvergår i kol- 

 syra och ammoniak. 



Utom rhodanväte och svafvelväte behöfver föreningen äfven 

 svafvel till sin bildning, och närmaste fråga att söka besvara 

 är, hvilkcn förening som afgifver detta svafvel. Koloxysullid 

 kan det ej vara, ty då skulle den utvecklade gasen innehålla 

 koloxid, hvilket icke är fallet. Ej häller kan det vara den 

 bildade vätesvaflan som afo-ifver svafvel alldenstund den ut- 

 vecklade gasen icke innehåller spår af fritt väte. Det återstår 

 då endast det antagandet, att det är rhodanvätet sjelf, som af- 

 gifver det behöfliga svaflet och sjelf öfvergår i cyanväte, resp. 

 myrsyra. Detta antagande bestyrkes äfven deraf, att myrsyra 

 verkligen finnes bland reaktionsprodukterna. En sådan reduk- 

 tion af rhodanvätet till cyanväte förefaller ej heller orimlig, 

 om man erinrar sig att selencyanvätct af sig sjelf sönderdelas 

 i selen och cyanväte, äfvensom att senapsoljorna lätt afgifv» 

 sitt svafvel. 



