34 AXEL HAMBERG, HyUROGRAFISK-KEMISKA IAKTTAGELSER. 



Ofvanstående tabell visar visserligen ej någon fullkomliot 

 jemn serie, och observationerna äro ej heller tagna på fullt 

 samma afstånd från landet, men det torde i alla händelser tyd- 

 ligen framgå, att hafsvattnet vid Grönlands vestkust i Augusti 

 1883 var mest utspädt i polarströmmens omedelbara närhet, 

 men blef med växande afstånd från den samma allt saltare. 

 För detta förhållande tala äfven några af Scherman ^) gjorda 

 bestämningar på den specifika vigten af hafsvattnet utmed 

 Sydvestgrönland. Salthalten tyckes uppnå sitt maximum pä 

 ungefiir 67° — 68° n. lat , hvarifrän den åter aftager mot norr 

 och de inre delarna af Bafläns bay. 



Om den ostgrönländska polarströmmen får antagas hafva 

 på temperatur och salthalt de verkningar, som här påpekats, 

 så bör man kunna misstänka, att de förändringar i styrka, 

 som polarströmmen ^) med årstiderna tyckes imdergå, förorsaka 

 motsvarande växlingar på vestkusten. När polarströmmen under 

 våren och sommaren bringar till Sydgrönland stora ismassor, 

 så böra dessa allt mer och mer utspäda och afkyla det ur- 

 sprungligen varma och jemförelsevis koncentrerade vattnet i 

 Davis sund. Men om under höst och vintermånaderna polar- 

 strömmen sammandrager sig, och ingen storis uppträder på 

 Grönlands sydkust, så synes det mig, att den af Petermann 

 antatrua varma hafsströmmen borde tao-a ut sin rätt. Under 

 senhösten och vintern skulle man således vänta sig ett saltare 

 och sannolikt äfven jemförelsevis varmare vatten utanför Grön- 

 lands vestkust. 



Vid bottnen i de grönländska fjordarna fann jag alltid en 

 högre salthalt (och vanligen äfven temperatur) än på kust- 

 bankarna utanför. Sålunda gjordes bland annat i följande 

 fjordar vidstående ob-servationer : 



Salthalt. Temp. Djup. N:o. 



Fjorden vid Julianehaab -. 3,395 -f- 0%6 225 96 



Arsukfjorden 3,40i + 1°,4 300 113 



» 3,411 + 1°,7 550 98 



Vaigattet 3,388 + 0°,9 360 120. 



De salthalter, som iakttogos i de djupaste lagren (50 — 125 

 meter) på kustbankarna, voro deremot städse lägre; de varierade 



') The American Journal of Science Ser 3. Vol. 21, s. 164. 

 2) Se sid. 27. 



