BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 9. N:0 16. 49 



ningar allt djupare och når t. ex. i Vestfjorden bottnen i Sep- 

 tember. Under senhösten och början af vintern afkyles j^tan 

 på nytt, och det uppstår i förstone ett förhållande, som är 

 diametralt motsatt temperaturfördelningen linder sommaren, 

 d. v. s. ett maximum mellan tvänne minima. Detta maximum 

 tränges under vinterns lopp allt längre ned — och en ny serie 

 af dessa växlingar tager sin burjan. 



Under sommarmånaderna existerar således i flera norska 

 fjordar ett förhållande, som nära öfverensstämmer med det af 

 mig observerade. Enligt Mohns förklaring skulle det maxi- 

 mum, som är träjEFadt i ytan, vara en verkan af sommarens 

 värme, minimet af vinterkölden och maximet vid bottnen af den 

 föregående sommarens värme. Det ligger naturligen mycket 

 nära till hands att antaga denna förklaring, men af flera skäl 

 tror jag, att den ej räcker till för de grönländska fjordarne. 

 Naturligtvis kan frågan ej bestämdt afgöras med mindre än, 

 att månadtliga observationer under ett helt är anordnas på 

 samma plats i någon lämplig fjord. 



Om man för de djupa grönländska fjordarne skulle antaga 

 ofvannämnda våglika gång af temperaturen, så borde man 

 vänta sig att under det andra maximet finna åtminstone ett 

 andra minimum. Huru vida något sådant existerar eller ej, 

 kunna mina djupaste serier visserligen ej med bestämdhet af- 

 göra, men de tala åtminstone ej derför. De synas för de 

 djupare lagren gifva en långsamt stigande temperatur. 



Till och med i slutet af Augusti, då sommarens verkningar 

 på ytvattnet redan torde hafva kulminerat, var det öfversta 

 varma lagret endast obetydligt. Dess maximumtemperatur var 

 visserligen ganska hög (+7° h 8"), men dess medeltem- 

 peratur öfverskred knappast + 1,^ och dess mäktighet var 

 alltför ringa, för att efter en strid med det underlio-o-ande 

 minimet kunna åstadkomma ett maximum af nära + 2' vid 

 bottnen. 



En betydelsefull omständighet, som ej finnes i Nors:e, 

 tillkommer för Grönland: inlandsisen med dess isblinkar och 

 derifrån kommande isberg. I många fjordar verkar inlandsisen 

 direkt genom sina isblinkar, i alla genom isbergen, och dessa 

 verkningar upphöra under ingen del af året. Det är alldeles 

 påtagligt, att dessa iskolosser, som förekomma i mängd och 

 kunna ligga ett par hundra meter djupt, böra hafva en stor 

 betydelse för de instängda och trånga fjordbassinerna. Derföre 



4 



