BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND. 3. N:0 2. 21 



■efter allt utseende uppträder endast och allenast på en be- 

 stämd plats, eller mellan den röda och den gråa gneisen. 



Allmännare äro vissa andra gråaktiga inlagringar inom 

 de röda gneisfälten. Oftast träffas sådane inom mellersta 

 Sverige. Beståndsdelarne äro: hvit eller smntshvit triklinisk 

 fältspat, blå qvarts samt mörkgrön glimmer eller hornblende. 

 Den allmänna färgen är mörkt grå eller grågrön. Stundom 

 ingår äfven något röd fältspat. Hornblendet uppträder ofta 

 i riklig mängd, då giimmern i stället försvinner. Vanligen 

 är strukturen otydligt skifrig. Likheten med den finkorniga 

 A'arieteten af den föru.t omnämnda gråa granitartade gneisen 

 iir ofta ganska stor. Skiktning kan endast i stort, genom 

 vexlingen med röda lager, förraärkas. Ofvergång ses sällan 

 mellan de röda och gråa lagren, utan en oftast mycket skarp 

 gräns. På detta sätt vexlande kiinua de båda olikfärgade 

 gneiserna följas på långa sträckor, utan att den minsta för- 

 ändring försiggår; hvardera bibehåller sin färg och sin ha- 

 bitus oförändrad. 



Då inom den röda gneisen det ljusgröna, talklika mine- 

 ralet förekommer, bruka likväl också de gråaktiga inlagrin- 

 garne vara inpregnerade dermed, hvarigenom således ett inre 

 samband der isynnerhet antydes ega rum. Så är nemligen 

 fallet med den s. k. Jerbogneisen på Dal, hvilken på grund 

 såväl häraf, som af sin olikhet med den eo;entli£|-a gråa gneisen 

 på vestra Dal, blifvit hänförd till i fråga varande uti den röda 

 gneisen inlagradc gneisbildningar. Afven andra skäl finnas, 

 som berättiga härtill, hvilket framgår af det följande. 



Kalklager äro i dessa gråaktiga gneisvarieteter synbar- 

 lio-en sällsvnta. Törnebohm omnämner ett sådant O. om Bv- 

 elfven. Det är denna gråa (hornblende-)gneis, som af honom 

 identifieras med Södermanlands gråa, men här, j^å grund af 

 sin såväl under- som öfverlagring af röda gneiser (jerngneiser) 

 samt dessa sednares nära öfverensstämmelse med dem i Utö 

 skärgård m. fl. ställen, blifvit hänförd till den röda gneisens 

 inlagringar. Yi återkomma till detta vid redogörelsen för 

 lagriuijen. 



Förhållandet mellan samtliga nu anförda gneiser kan 

 sannolikt uppfattas på följande allmänna sätt. För den röda 

 gueisbildningen synes en gräns förefiunas, vid hvilken den 

 enligt regeln öfvergår till allt finare aflagringar såsom röd 

 finkornig gneis (med bandig gneis) och röd hälleflinta. Men 



