I 



UIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND. 3. N:0 2. 23 



I nära samband med fornt beskrifna gneisbildningar före- 

 komma också mycket finkorniga till täta och jinskifriga berg- 

 arter, hvilka äro icke allenast utbredda öfver ganska vid- 

 sträckta områden, utan också i vissa hänseenden af den största 

 vigt för landet. Förnämsta utbredningen är inom Småland, 

 Nerike, Dal, Vermland, Dalarne, Jemtland, Vestmanland, Upp- 

 land och Södermanland samt såsom mindre aflagringar inom 

 andra provinser såsom Östergötland m. fl. Deras stora vigt 

 i ekonomiskt hänseende beror såväl af en högst betydande 

 malm- och kalkrikedom som ock af vissa bergartsvarieteters 

 eget värde, exempelvis för deras eldfasthet och användbarhet 

 till bygnadsföretag (i stället för sandsten, skiffer och dylikt). 



Med hänsyn till struktiiren kan denna serie af lagrade 

 bergarter benämnas den mikrokristalliniska till skilnad från 

 den egentliga gneisbildningen, som redan för blotta ögat är 

 tydligt kristallinisk. Den förra utmärker sig nemligen nästan 

 uteslutande genom bergarter, hvilkas beståndsdelar för sin 

 litenhet äro ytterst svåra, ofta omöjliga att skilja annat än 

 med tillhjelp af mikroskopet. 



Bland dessa egendomliga bergarter intager den i Sverige 

 sedan gammalt kända "hälleflintan" ett högst framstående 

 rum, såväl i anseende till utbredningen som till uppträdandet 

 på olika nivå inom serien. Detta är en orsak till, att hela 

 denna afdelning af urformationen i öfverensstämmelse med 

 det nyss anförda om gneiserna här upptages under benäm- 

 ningen hållefiintans region ^). Då de egentligen rådande be- 

 ståndsdelarne inom denna regionens bergarter äro qvarts och 

 glimmer med vanligen blott en ringare inblandning af fält- 

 spat, så är det också genom den vexlande mängden af först- 

 nämnde båda raineraler, som en egendomlig utveckling af 

 be*rgarterna synes betingad. Sannolikt kan man på grund 

 deraf dela regionen i tvenne lag: det qvartsiga och det glim- 

 riga. Till det förra, eller qvartsitlaget, böra då räknas sådana 

 bergarter, som röda, gråa och hvita hälleflintor med deras kor- 



') Men för att ett så betecknande och väl bekant svenskt namn som 

 '■hälleflinta" må kunna användas endast för lagrade bergarter, är det 

 alldeles nödvändigt att i likhet med Prof. A. Erdjianx (jfr Vägled- 

 ning till bergarternas kännedom) skilja Itällefinta från fcUit, hvilket 

 sednare namn utmärker den hälleflintlika grundmassan i vissa mass- 

 formigt eller gångformigt uppträdande bergarter (porfyrer) och hvilken, 

 om dess likhet med hälleflinta är -än så stor. likväl icke geognostiskt 

 behöfver dermed sammanblandas, så länge vi söka skilja exempelvis 

 granit och gneis. 



