BIHANG TILL K. SV. VET. AKAD. HANDL. B. 3. N:0 2. 37 



röda gneisen torde möjligen ofta nog vara au anse som gra- 

 nit. Några få analyser äro å Geologiska Byråns laboratorium 

 gjorda med särskild hänsyn till en jemförelse mellan gneisens 

 ■och leptitens (»euritens») sammansättning ^). Profven äro då 

 tagna på ställen, der man bestämdt ser, att den ena bergarten 

 uppträder som lager uti den andra och man derjemte kan ge- 

 nom lagrens orubbade läge bestämma åldersföljden. Sådana 

 tillfällen bjudas likväl ej ofta, hvarför antalet analyser ännu 

 är i hög grad inskränkt. Anmärkningsvärdt är, att äfven här 

 den regeln synes göra sig gällande, att leptiten (»euriten») är 

 ■den kisclsyrerikare (fältspatfattigare). 



Sedan nu blifvit framstäldt hvad som här synes vara af 

 vigt att känna rörande urbergarternas struktur och samman- 

 ■sättning, lemnas en redogörelse för den geologiska bygnaden 

 på mera upplysande punkter inom landet, hvarvid nedanstå- 

 ende ordning följes: Småland, Bohuslän och Dal, Vermland, 

 Nerike, Vestmanland, Upland, Södermanland med en del af 

 Östergötland. 



Inom Smålayid förekommer hälleflintregionen såsom stora 

 fält från trakten S. om sjön Äsnen vidare N. ut på en sträcka 

 af mer än åtta mil. Dessa fält äro i allmänhet omslutne af 

 granit, men träffas också i direkt samband med gneisen, så 

 att man kan utreda det inbördes förhållandet. Gneisen är 

 den i södra Sverige så allmänna skifriga röda eller blekröda 

 med magnetitkorn (jerngneis). Mellan gneis- och hälleflint- 

 bildningen råder en tydlig öfvergång, i det att jerngneisen 

 blifver allt finare, fortfarande utmärkt genom sin röda färg 

 samt här och der inneslutande tunnare lager af en grågrön 

 gneis med likadan struktur. 



I motsatt riktning mot öfvergången till gneis företer den 

 röda hälleflintan -) en gradvis sådan till en grå hälleflinta 

 (med leptit), hvilken i sin ordning öfvergår till en allt mör- 

 kare slutligen svart, skifrig hälleflinta. 



som våi'a . hälleflintor, inberäknade. De s. k. glimmerskiffrarne äro till 



sammansättningen ej beskrifna. 

 ') Jfr. beskr. till bl. Baldersniis. 

 ^) Härefter användes namnet hälleflinta ofta äfven för korthetens skull i 



dess mest vidsträckta betydelse, d. v. s. omfattande äfven de korniga, 



gröfre varieteter, som blifvit benämnda leptit. 



