BIHANG TILL K. SV. VET. AK.\D. HANDL. B. 3. N:0 2. 39 



I så fall är det ganska förklarligt att ögongneisen kan 

 synas så mägtig i mellersta Bleking på samma gång den i 

 Småland är temligen oansenlig och i vestra Bleking alldeles 

 saknas. 



Sådana ögongneislika inlagringar (likartade med denna) 

 äro på fiere stäRen sedda i röda gneiser. Men hvad som för 

 närvarande fäster intresset mera vid den Småländska äro kon- 

 taktförhållandena. Den oregelbundna och invecklade gränsen 

 dem emellan påminner ofta lifligt om graniternas, särdeles de 

 äldres, der den är mindre lätt att följa, exempelvis kring 

 Vexiö-Linköpingsmassivet. Då härtill lägges, att ögongneis- 

 sen, om man följer den nordligt från Karlskrona, allt mer 

 förlorar sin skifrighet samt öCvergår till en fullkomligt mass- 

 formig bergart, men ändock innesluter enstaka, mindre lager 

 af hornblendeskifFer, torde det vara skäl nog att egna bild- 

 ningen i dess helhet all möjlig uppmärksamhet för att få ut- 

 rönt, om den icke sannolikast bör anses som en mot kanterna 

 något skifrig (eller skiktad ? ) granit, hvilken tillkommit sam- 

 tidigt med vissa lager af omkringliggande röda gneis. 



\orro. Bokaslän och Dal erbjuda ganska tydliga exempel 

 på lagringsförhållandet mellan gneiserna oeh de mikrokristal- 

 liniska bergarterna. Anda från jernbanan mellan Venersborg 

 och Uddevalla N. ut, öfver Dal, in i Vermland, kan man med 

 få af brott följa en storartad bildning af dessa sistnämnda 

 bergarter, förnämligast röda hälleflintarter, men äfven grå och 

 grön »eurit», grön skiffer och gråsvart lerskiffer. Ofvergången 

 från denna grupp till de röda gneiserna (med deras inlag- 

 ringar) är här mycket lätt att iakttaga. Likaså kan man här 

 ej misstaga sig om åldersförhållandet, emedan båda serierna 

 icke allenast ofta ligga fullkomligt vågrätt, med gneisbildnin- 

 gen under«t, utan, då lagren genom senare dislokation blifvit 

 rubbade, likväl fortfarande befinnas så anordnade, att man 

 med lätthet kan se nämnda ordningsföljd öfverallt bekräftad. 

 Sa,mma regel, som antydes råda i Småland, kan äfven här 

 skönjas, nemligen att röd hällefiinta (med sin leptit) på det 

 närmaste sammanhänger med den röda gneisbildningen. i\Ieu, 

 der den sednare upptager till färgen något afvikande inlag- 

 ringar, ser man sådana, ehuru finkornigare, äfven i den öfver- 

 liggande röda hällellintan. Detta är just förhållandet med en 

 grågrön gneis (ofta finskifrig, men äfven ofta granitlik) kallad 

 »Jerbogneis». Ehviru denna ofta når en storartad och, man 



