BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL, BAND. 3. N:0 2. 43 

 Vestra Dal. Östra Dal. 



a urlerskiffer. 



b grön hälleflinta (leptit, »eurit»). 

 c grå » (leptit). 



ä röd )> » 



e grå gneis. 



'■ blandade grå och röda, fina gneiser. 

 // »jerbogneis» röd och grå. 

 h »kroppefjällsgneis» (ögongneis, röd). 

 ( sannolikt röd gneis. 

 Prickningen betecknar i allm. röda gneisen med dess inlagringar. 



på vissa trakter, dock ej under så rediga förhållanden som 

 sydligare. Man kan dock se, att de öfverlagra gneiserna. De 

 närmast under dem liggande gneiserna utgöras af mestadels 

 mycket tinkorniga röda och gråaktiga i vexling, hvilka imder- 

 stundom, der lagren äro mycket tunna, erhålla ett här och 

 der framträdande leptitlikt utseende samt en bandig struktur. 

 I förening med mindre lager af hornblendeskiffer intaga dessa 

 finare gneiser en synbarligen storartad utbredning (jfr. var. 5 

 sid. 16) i denna del af provinsen, särdeles mot W., der ge- 

 nom böjningarne på vissa ställen likväl gröfre, underliggande 

 jerngneis med ögongneis framträder, likasom förhållandet äfven 

 är mot O., ända från Seffle förbi Karlstad till Kristinehamn. 



Vid Seffle (Byelfven) upphör den fina röda gneisen med 

 sina gråa lager; gröfre röd gneis framträder derunder, alltid 

 fortfarande med ringa skiktstupning samt inneslutande horn- 

 blenderika gråa gneislager, ögongneis m. fi., som äro äfve» på 

 andra trakter ganska vanliga inom de röda gneiserna ^). Lika 

 väl som man här kan i detalj bestämma lagringsförhållaudena, 

 är det också synbart, att man här har att göra med en enda 

 stor och raägtig gneisaflagring, hvilken i hufvudsak karakteri- 

 seras af röda, mer eljer mindre grofva gneiser med magnetit 

 och hvilken uppåt öfvergår genom finkorniga gneiser (äfven 



') TÖRNEBOHM jemför denna traktens profil med en af L. Palmgren (från 

 bl. Nynäs) och grundar derpå sin indelning af gneiserna (jfr. förut cit. 

 arbete). Vid omnämnandet af förhållandena i Dalarö skärgård skall 

 redogöras för skälen till, att en sådan parallelisering ej kan anses rik- 

 tig numera, sedan den sistnämnda profilen genom ytterligare undersök- 

 ninear blifvit i viss mon förändrad. 



