BIHANG TILF. K. SV. VET.-AKAU. HANDL. BAND. 3. N:0 2. 55 



Återblick och slutsatser. Efter hvad som blifvit anfördt, 

 torde väl vara ganska klart, att man egentligen blott har att 

 göra med två gneisbildningar, hvilka kunna sägas uppträda, 

 sjelfständigt, såväl i den mening, att ingendera af dem kun- 

 nat visas vara inlagrad uti den andra, som deruti, att båda, 

 hvad beträffar det allmänna utseendet och vissa inblandningar, 

 ganska väsentligt skilja sig från hvarandra. Af dessa båda, i 

 korthet den röda och den gråa, är inom Sverige den röda för- 

 herskande '). 



Det nära samband, i hvilket de röda g7ieiserna stå till 

 hvarandra, kan ej misstydas, då man på mångfaldiga ställen 

 ser, att de uppåt öfvergå från gröfre till allt finare varieteter 

 genom en sakta och gradvis försiggående strukturförändring, 

 genom röda, finkorniga, ofta väl skiktade gneiser till röd 

 hälleflinta med samma utmärkande mineraler, som den egent- 

 liga gneisen 2), samt med den skilnad blott, att kiselsj/rehalten 

 uppåt i allmänhet tilltager på samma gång, som strukturen 

 blifver finare ^). 



Denna förändring uppåt i struktur och sannolikt äfven i 

 kemisk sammansättning kan på grund af vår nuvarande kun- 

 skap sägas vara lag inom hela den röda gneisbildningen, sedd 

 i stort, d. v. s. i förening med sin röda hälleflinta *). Men 

 denna lag har gjort sig oaf brutet gällande endast inom en viss 

 del af landet, likväl inom den största (inom södra, vestra, en 

 del af mellersta samt sannolikt öfver en stor del af norra). 



Tillvaron af en så beskaffad iitveckling i stort, äfvensom 

 öfverensstämmelsen mellan olika trakters röda gneiser (inclus. 

 jerngneiser) samt det direkta sambandet mellan dem — allt 

 <letta berättigar utan tvifvel att under ett namn, jerngneis- 

 tegionen, tillsvidare sammanföra dylika gneiser. Att utsträcka 



') Här tages således icke i betraktande de inom de röda gneiserna före- 

 kommande inlagringarne, äfven då de såsom på Dal och i Bleking 

 äro ganska ansenliga. De sakna ännu nemligen hvarje inflytande på 

 gneisernas delning i stort, om de också vid ett försök att tyda 

 sjelfva gneisbildningens orsak torde befinnas vara af samma vigt som 

 de här behandlade sjelfständiga aflagringarne. 



-) Högst anmärkningsvärd bland mineraliska beståndsdelar är den fria 

 jernoxiden, hvilken synes betinga dessa aflagringars färg och på hvil- 

 kens utskilning äfven magnetitens torde vara beroende. 



^) Ett förhållande som sannolikast torde bero på en minskning i fält- 

 spatshalt. Fäitspaten blifver i och med denna öfvergång uppåt allt 

 sällsyntare inom urbergarterna. 



■*) En gräns för nämnda lagbundna utveckling kan sannolikt sägas ega 

 rum vid de egentliga lergliramerskiffrarnas eller svarta hälleflintans 

 (argillitlagets) början. 



