BIHAXG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND. 3. N.O 2. 57 



(med leptit och qvartsit) ^), hvilken, då den sammanträfFar 

 med den röda, ligger öfver denna. 



Tydligt är derför, att de båda hälleHintbildningarna, den 

 röda och den gråa, cäro att anse såsom hufvudsakligen beroende 

 af hvar sin bestämda gneisbihining . Hvar och en af dem har 

 så att säga sin rot uti en viss gneisregion, den röda hälleflin- 

 tan i jerngneisregionen, den gråa deremot uti granatgneis- 

 regionen. 



Som alla dylika förhållanden likväl efter allt utseende 

 ytterst äro beroende af gneisregionernas ursprungliga, inbördes 

 läge och tillkomsttiden, så sammanföres här i korthet, hvad 

 som bör anses bevisa jerngneisregionens högj^e ålder: 



l:o) den förut uppgifna ordningen: röd gneis, grå gneis, 

 källejiinta (i allmänhet), der dessa bergarter äro utvecklade 

 tillsammans och i en följd, för så vidt den sist nämnde af sär- 

 skilda skäl kan anses vara yngst-); 



2:o) åldersförhållandet mellan den röda och gråa hälleflin- 

 tan, då de ju på grund af deras uppträdande måste tänkas så- 

 som afslutningen på hvar sin gneisbildning; den gråa hälleflin- 

 taus utbredning öfver den röda hälleflintan skulle således bero 

 på den gråa gneisens tillkomst senare än den röda gneisen; 



3:o) den på flera ställen med säkerhet iakttagna direkta 

 pålagringen af den gråa gneisen ofvanpå den röda, under det 

 att de motsägelser, som finnas härutinnan, kunnat förklaras 

 genom den i gneiserna mycket vanliga öfverstjelpningen af 

 veckade lager; 



4:o) granatgneisregionens förhållande till den röda finkor- 

 niga bandgneisen, hvilken (likasom vissa andra af de finkor- 

 niga, röda) kan sägas, till följd af sitt bestämda läge och sin 

 utveckling, bilda en öfvergångslänk till den röda hälleflintan 

 och således bör anses tillhöra jerngneisregionens högsta nivå. 



Af det nu anförda synes väl böra framgå, att den gråa 

 gneisen eller granatgneisregionen uppträder vid den tid som 



O Äfven här kan man se, att kiselsyrehalten tilltager uppåt, med struk- 

 tfirfö rändringen. 



^) Fortvaron af denna ordning, efter en förutgående veckning och denu- 

 dation, är naturligen beroende af deras ursprungliga läge. den ena 

 öfver den andra, och har icke kunnat förändras aunat än genom för- 

 kastningar. Bergarternas öfvergång till hvarandra är derför af stor 

 vigt att lära känna vid en utredning af ordningen. 



Alla de noggrant utredda lagriugsförhållandena på skilda trakter 

 angifva denna ordning. En bestämd motsägelse kan icke för närva- 

 rande sägas vara jiåvisad. 



