b LUNDBERG, OM STRÖMMINGEN I STOCKHOLMS SKARGÅRD. 



öfvereiisstämmer med hufvudets längd. — Huruvida gällocket 

 hos strömmingen är konstant »bredare upptill vid ledknappen än 

 nedtill vid föreningen», såsom uppgifves i Skandinavisk Fauna, 

 har jag ej med säkerhet hunnit mäta och kan sålunda derom 

 ej yttra mig. — Hvad underlockets kant beträffar, må anmärkas, 

 att det samma äfven hos strömmingen ej sällan får en mer 

 eller mindre vinklig form, derigenom att bakre kanten är 

 något inskuren. 



Jemföres den under namn af »sill» eller »sillströmming» 

 bekanta stora Ostersjöformen med den vanliga mindre ström- 

 mingen, så afviker den förra, åtminstone hos de största ex- 

 emplaren (af 300 m. m. längd och deröfver, tab. V), genom 

 märkbart mindre hufvud, något kortare nos samt något mindre 

 ögon. Afven öfvcr- och underkäken visa sig ofta i samman- 

 hang med hufvudets mindre storlek kortare hos de större än 

 hos de mindre individerna. Allt karakterer, som äfven utmärka 

 den äldre bohusläudska sillen från den yngre (»Loddsillen», 

 tab. VI), blott med den skilnaden, att de i allmänhet äro mera 

 utpreglade hos den bohuslänska sillen. Äfven hos de största 

 exemplaren af vitomskärsströmmingen finner man stundom 

 samma afvikelser (se t. ex. strömming från Harö, tab. H). De 

 olikheter, som kunna märkas mellan den större Ostersjöformen 

 och vanliga strömmingen, äro sålunda inga andra än sådana, 

 som i allmänhet utmärka äldre exemplar från yngre och torde 

 ingalunda bevisa någon raccskilnad. Att denna stora Ostersjö- 

 form af Sundevall och andra blifvit ansedd vara »en egen 

 ärftlig race», torde också mindre bero på dess olikhet med 

 den vanliga strömmingen, än icke fast mera på åtskilliga egen- 

 domligheter i dess förekomstsätt. Denna stora sillform fångas 

 nemligen icke vid utgrunden, der de störstn massorna af den 

 vtinliga strömmingen gå till, utan på grundare vatten invid 

 stränderna samt inne i vikarne och aldri^ i sådan mäns-d som 

 den vanliga. Den är ingalunda någon för Stockholms skär- 

 gård egendomlig form, utan förekommer, enligt benäget med- 

 delande af Intendenten Widegren, långs hela Östersjökusten 

 från Blekinge ända upp till Hernösand och anföres af Gisler 

 bland ströraminesformcrna från Norrbotten. 



Hvad den s. k. Lidingö-strömmingen, som enligt Sundevall 

 blott förekommer närmast Stockholm och i Vaxholmstrakten 

 norr om Vcrmdön, beträffar, så visa de mått, jag tagit af de 



