BIHAXG TILL K. SV. VET. AKAD. IIANDL. BAND. 3. N:0 7. 9 



Gen. III. POLYSIPHONIA Grev. 

 Fl. Edin, p. 308. sec. J. Ag. Spec. Alg. Il, p. 900. 



1. P. arctica J. A g. 



Spec. Alg. p. 1034. 



Sydkap (uppkastad på strauden); Belsouud; Isfjorden: 

 Kap Staratschin, Green-Harbour, Kolbay, Skansbay, 

 Gåsöarna; Charles Foreland; Danesgat; Fairhavn; Yttre 

 Norskön; Mosselbay; Treiirenbergbay; Low Island. — 



Denna art är Spetsbergens allmännaste Floridé såväl med 

 hänsyn till individantalet som dess utbredning längs kusten. 

 Rikast utvecklad träffas den på hård botten, på 1 — 15 famnars 

 djup. Mestadels är den fästad på andra, större thallophyter. 



Till storleken är denna växt temligen vexlande; de största 

 exemplar, jag sett, äro omkring 16 ctmr. långa. — De peri- 

 centrala sifonerna äro ej sällan 6 till antalet äfven i äldre 

 delar af bålen; i yngre delar uppgår antalet ytterst sällan till 

 7, hvilket tal J. G. Agardii (1. c.) uppger vara konstant. - 

 Vid hvilken tid af året propagationsorganens utveckling hos 

 denna art mera allmänt försiggår vid Spetsbergens kuster, kan 

 jag ej med bestämdhet afgöra. Jag har undersökt hundratals 

 exemplar under olika tider, men endast träffat några få, som 

 voro försedda med sporocarpier och tetrasporangier. De förra 

 insamlades under sommaren, de sednare under vintern (No- 

 vember och December månader). Tetrasporangierna äro jemn- 

 förelsevis mycket stora (250—260 /ii i diameter) och endast 

 få i hvarje gren. — Arten än mer än enårig. I April, Maj, 

 Juni och Juli månader är bålens tillväxt lifligast. Vid denna 

 tid äro grenarne af sista ordningarne knippade. 



2. P. fastigiata (Roth) G ey. 



Fl. Edin, p. 308 (sec. J. Ag. Spec. Alg. II, p. 1030). Cera- 

 mium fastigiatum Roth. Fl. Germ. III, p. 463. 



Några sporocarpiebärande exemplar af denna alg funnos 

 vid Sydkap, sittande på ett på stranden uppkastadt fragment 

 af Halicoccus nodosus. Ingen af dessa båda thallophyter såg 

 jag på något annat ställe på Spetsbergen. Under 1868 års 

 svenska expedition erhöllos dock båda i större mängd, så att 

 det synes vara utom allt tvifvel, att de tillhöra Spetsbergens 

 flora. Detta bevisa ej de under 1872 — 73 års expeditionen 

 funna exemplaren, då dessa skulle kunna antagas hafva blifvit 



