BIHANG TILL K. SV. VET. AKAD. HANDLINGAR. BAND. 4. N:0 1. 9 



mannen. — Vegetationen var ännu föga framskriden, så att våra 

 botanisters utbyte blef obetydligt. Zoologerna gjorde deremot 

 pä denna den skandinaviska lialföns utpost mot norden en ej 

 obetydlig skörd, dels af koleoptera och andra insekter, dels af 

 landmollusker. Dessa senare förekommo i den af kalkklippor 

 upptagna Renön i större antal och med en större vexling af 

 former, än man hade skäl att vänta i en så nordligt belägen 

 trakt. 



Trakten närmast vår ankarplats på Renö upptogs såsom 

 ofvanför nämndes af kalkberg, i hvilka vatten på otaliga ställen 

 utgräft underjordiska kanaler och grottor. — Flerestädes ström- 

 made vattenrika vårbäckar fram direkte från en tvärbrant berg- 

 sida, någongång t. ex. vid mynningen af Ulfsfjorden genom ett 

 rymligt grotthvalf. På detta ställe var dock öppningen af hvalf- 

 vet otillgänglig, men på samma strand ungefär tre kilometer 

 längre uppför Ulfsfjorden förekom en annan grotta, hvars 

 mynning var belägen endast 15 meter öfver hafvet. Afven här 

 framströmmade pä grottans botten en vattenrik, kristallklar elf, 

 som ur berget halkat en i V.S.V. gående 2 till 4 meter bred, 

 6 meter hög grottgång, hvilken ungefär på midten grenade sig 

 i 2 :ne nästan lika låna;a armar. För tillfället var orottan endast 

 tillgänglig på en sträcka af 20 meter, men den massa vatten, 

 som framströmmade på dess botten, visade, att den måste utbreda 

 sig en betydlig sträcka under det öfverliggande fjället. Stalak- 

 titer med inkrusterade insekter hängde ned från grottans tak. 

 Deremot eftersöktes förgäfves några benlemningar på grottans 

 botten, som bestod af grus och småsten. Enligt uppgift af fol- 

 ket, som bodde i trakten, skulle en mängd andra likartade grott- 

 bildningar förekomma på Renö och isynnerhet på Fuglö. Onsk- 

 ligt vore, att dessa hålor blefve föremål för någon mer omfattande 

 undersökning^}. 1 sammanhang härmed förtjenar omnämnas, att 



') Under uppresan till Tromsö undersökte Dr. Stuxberg en grotta i La- 

 vangsfjället midtemot Sandtorv på Hindön. Grottan mynnade på en 

 höjd af 88 meter, ungefär en kilometer från närmaste strand. Den 

 grenar sig inåt i flera afdelningar med en längd af intill 200 meter 

 och med en hufvudsträckning från S.S.V.— N.N.O. På en del ställen är 

 höjden 8 meter, på andra så obetydlig, att man endast kan framtränga 

 genom krypning. — Stalaktiter förekomma endast sparsamt och af obe- 

 tydlig storlek — samt kalktuff endast på ett enda ställe å grottans 

 botten. På två ställen, belägna H och 60 meter från ingången, anställdes 

 gräfningar i bottenlagret, som utgjordes af stora fi'ån taket nedfallna 

 stenflisor blandade med grus, till ett djup af 3 till 4 alnar, utan att 

 den underliggande berghällen kunde nås. Ben af utdöda djur funnos 

 icke, men väl ben af fjällemmel, ren, hare, åtskilliga fogelarter och 

 fiskar, m. m. Afven här vore ytterligare gräfningar önskvärda. 



