BIHANG TILL K. SV. VET. AKAD. HANDLINGAR. BAND. 4. N:0 1. 19 



fängstmilnnen i allmänhet beteckna hafsalger. De uppgifter, 

 som halva afseende härpå i Dr P. Ascheesons förtjenstfulla ar- 

 bete rörande sjögräsens geografiska utbredning^), böra derför i 

 detta hänseende beriktigas. 



Drifved, för det mesta afbrutna och af hafssvallet starkt 

 nötta stammar utan bark och rötter, förekommer i dessa farvatten 

 ymnigt uppkastad på de flesta låglandets hafsstränder, men 

 isynnerhet pä de bankar, som afstänga ofvanbeskrifna flods ut- 

 lopp, eller på stränderna af den vik, hvarmed floden mynnar i 

 hafvet. Bland drifveden träffas ymnigt spillror af båtar och far- 

 tyg, hvilkas bord nästan alltid varit hopfogade med vidjor och 

 således äro af ryskt ursprung. Endast ett par gånger funno vi 

 norska träflöten och en starkt repad glaskafvel. Pimpsten, som 

 så rikligt förekommer på Spetsbergen, eftersökte jag vid kusterna 

 söder om Matotschkin schar förgäfves. Deremot har jag hos en 

 fångstman sett ett på norra Novaja Semlja tillvarataget pimp- 

 stensstycke — och man har derstädes äfven flere gånger funnit 

 bönor af vestindiska växter. Det visar sig häraf, att Golfström- 

 men, af hvilken en om ock försvagad gren når i!sovaja Semljas 

 nordspets, föga berör dess södra del. 



Några mammutben eller något verkligt »Xoachträ» d. v. 

 s. långt på inlandet liggande »antediluviansk» drifved, hvilka 

 äro så betecknande för Sibiriens nordkust, hafva vi deremot ej 

 funnit, hvarken pä Novaja Semlja eller Waigatschön — ett gan- 

 ska märkligt förhållande, som visar, att en stor olikhet ägt 

 rum i Novaja Semljas och Nord-Sibiriens närmaste geologiska 

 forntid. Afven hvalben, hvilka i så riklig mängd förekomma 

 vid Spetsbergens kuster, saknas vid Novaja Semlja, så vidt jag 

 får döma af egen erfarenhet, fullständigt, hvilket naturligtvis 

 beror dels derpå, att någon egentlig hvalfångst aldrig bedrifvits 

 i dessa farvatten, dels derpå, att hvalar äro mycket sällsynta i 

 dessa haf. 



Ofver allt i grannskapet af kusterna är strandvallen beströdd 

 med skal af krabbor och stora snäckor, musslor, sjöborrar m. m. 

 Dessa äro uppsläpade af sjöfåglar och hafva intet gemensamt 

 med landets höjning, en omständighet som kanske icke blifvit 

 behörigen beaktad af åtskilliga turister. Verkliga subfossila 

 snäckskal (isynnerhet en Arcaart) förekomma dock äfven teraligen 

 långt frän land och på en ej obetydlig höjd öfver hafvet, t. ex. 



') Die Geographische Verbreitung der Seegräser von Dr P. ASCHEKSON. 

 Petermann Mittheil. 1871 s. 241. 



