

RullstenBgruset — isynnerhet imder den särskilda form, som 

 öfver hela den vetenskapliga verlden är känd vmder namnet 

 »åsar» — är en af de mest gåtfulla bildningar, man känner. 

 Under många årtionden hafva dessa långdragna ryggar, som 

 med vexlande former, än höga, skarpa, med brant stupande si- 

 dor, än låga, knappast höjande sig öfver omgifvande slättmarken, 

 än med ringa sidoiutningar, utbredande sig i form af mer eller 

 mindre vidsträckta än jemna än något kuperade slätter, än åter 

 uppträdande i form af smärre och större, jemte och efter hvar- 

 andra liggande, kullar, tilldragit sig forskarens uppmärksamhet. 



Redan är 1719 finner man dem omnämnda af Emanuel 

 SvEDENBOKG ^), som iakttagit och omtalar åtskilliga af deras 

 karakteriserande egenskaper. Han angifver deras riktning från 

 norr till söder, samt att stenarne äro rullade, afnötta och run- 

 dade, äfven om de äro 5 — 10 skeppund tunga. (Afvenså hade 

 han bemärkt de af hafssnäckor bildade bankarne vid Uddevalla 

 »50 famnar öfver hafvet»). lian uppställer en teori för åsarnes 

 bildning, nämligen genom ett i stark rörelse öfver Sverige sval- 

 lande haf Denna är således temligen likartad med den sedan 

 å kallade »strandvallsteorien». 



Efter SvEDENBORG uppstod genom A. Celsius striden »om 

 '■attuminskningen» 1743. Denna, i hvilken geologiska frågor 

 ock föga ingingo, delade 1700-talets vetenskapsmän inom Sve- 

 ge i två skilda läger, h vilka äfven i den utom Sverige varande 

 etenskapliga verlden rönte lifligt deltagande. Denna fråga för- 

 anledde äfven åtskilliga främlingar, att här städ es studera skälen 

 för och emot, hvarvid också en del iakttagelser blefvo gjorda i af- 

 seende på de glaciala, men ännu icke såsom sådana kända, fe- 

 nomenen. 



Sålunda iakttog Lasteykie -) 1799 berghällarnes slipning 

 och rundning på norra sidan, deras ojemnhet och brantare stup- 

 ning på den södra. 



') »Om vattnets förra höjd och om förra verldens ebb och flod.» 

 ^) Journal des connoissances usuelles. V. s. 6. 



