20 o. GUM^LIUS, OM MELLERSTA SVERIGES GLACIALA BILDNINGAR. 



nan till åsarne, skulle sålunda vara midtelmoräner, »som från 

 »fonden» nedförts på glacierens rygg och dels nedstörtat framför 

 dess ända dels efterlemnats, då den dragit sig tillbaka, samt der 

 ordnats och upplagi-ats af glacierens och hafvets strömmar. 



Ännu andra teorier hafva på senare tider framkommit, 

 ehuru blott antydningsvis, såsom t. ex. MiJLLEBS ^), att rull- 

 stenarne tillrundades och ruUstensåsarne aflagrades till följd af 

 en underhafsbränning, hvilken förorsakades af den i hafvet ut- 

 skjutande inlandsisens höjningar och sänkningar till följd af 

 vattenhöjdens förändringar. Denna teori är således en variation 

 på strandvallsteorien och ännu omöjligare än denna. 



3.1. Jespeesen -) framställer också en teori eller rättare för- 

 behåller sig att framdeles få uppställa en teori, som på det ena 

 eller det andra sättet skall förklara åsarnes bildningssätt. Man 

 kan af den korta notisen dock icke erfara något mera än, att 

 han icke sjelf haft tillfälle studera dessa bildningar i naturen. 



Ännu en ny teori är framkommen under författandet af 

 denna uppsats. Den är framstäld af X. O. Holst ^) Den söker 

 förklara åsarne såsom bildade i floder, som skurit sig ned genom 

 inlandsisen vid dess afsmältning, hvarefter i isen inneslutna stenar 

 efterhand nedstörtat i flodbädden, samt der rullats och aflagrats 

 mellan de höga isväggai-na. Denna teori saknar dock erfarenhe- 

 tens stöd och torde snart lemnas å sido äfven af dess författare. 



Åsarne igenkännas i allmänhet på sin långsträckta form, sin 

 vanligtvis smala rygg med brant stupande sidor och på inne- 

 hållets beskaöenhet, som består af rullade och rundade eller 

 runda, mattslipade, icke repade, stenar, liggande i bankar, af 

 omvexlande groflek, blandade med och mellanlagrade af sand 

 och grus. 



Dessa allmänna karaktärer ä^o dock på mångfaldigt sätt 

 vexlande och föränderliga- 



Sålunda hafva åsarne på somliga sträckor icke blott en, 

 utan två eller tre ryggar, sällan mera i mellersta Sverige, men 

 i andra trakter t. ex. i Småland bestå de ofta' af en mängd pa- 

 rallela eller korsande ryggar eller kullar, hvilka från midten 

 utåt allt mera sänka sig och öfvergå i rullstensflilt eller i sand- 



') I Giebels Zeitschrift f. d. gesammten Naturwissenschaften. 1S75 XI. 

 2) The Geoloeical Magazine i)ec. 1874 sid. 574. 

 =») Geol. För.^örh. 1876 N:o 31. 



