I 



BIHAXG TLL K. SV. VET. AKAD. HANDLINGAR. BANU. 4. N:0 3. 21 



moar. I allmänhet kan det anses vara regel, att, när åsen delar 

 sig i flere ryggar, den icke uppnår samma höjd, som den en- 

 samma ryggen har. Dessa skilda ryggar äro stundom endast åt 

 ena hållet med hvarandra förenade, stundom åt båda, dä de 

 mellan sig innesluta en större eller mindre åsgrop. Ibland får 

 man också se förbindande tvärryggar framgå mellan de båda 

 grenarne, sålunda delande åsgropen i två eller flere. 



På nåo-ra ställen äro nsarne tätt och ofta af brutna. De 



o 



bilda en rad af koniska eller något längdragna kullar, liggande 

 efter hvarandra under en längre eller kortare sträcka, hvarefter 

 den sammanhängande åsen än åt ena än åt båda sidor vidtager. 

 Stimdom äro dock dessa kullar endast spridda qvarlefvor af den 

 egentliga åsen, liksom ensamma qvarstäende störar, utvisande, 

 hvar den en gång stakade linien har sin sträckning. Under 

 sådana förhållanden äro de vanligen också obetydliga till höjd 

 och bredd, stundom äfven till längd. På några ställen äro åsarne 

 i senare tid afdelade i kullar genom urskärning medels flytan- 

 de vatten o. d. Men ofta synas dessa kullar vara ursprungliga, 

 sammanhöriga med åsarnes bildningshistoria, t. ex. på en mängd 

 ställen i Mälaredalen, i Hjelmaredalen, i Södermanland o. s. v. 



Asarnes rygg är smal. Den är stundom sä smal, att den 

 ej lem nar utrymme för mera än en gångstig, stundom är den 

 afjemnad till en större eller mindre körväg. Då under dessa 

 förhållanden sidorna vanligen stupa ganska brant omedelbart 

 från ryggen, bilda de s. k. "getryggar", ett i flere trakter af 

 Sverige kändt namn. Stundom åter breda åsarne ut sig. Deras 

 rygg blir jemn och slät eller foga vågig, dels nästan horisontel 

 dels svagt lutande ut mot de mera brant stupande sidorna. Det 

 är egentligen de skarpryggade åsarne, som se höga ut, men de 

 bredryggade kunna ofta vara lika höga och högre. 



Asarnes sidor stupa ofta brant. Pä många ställen finner 

 man hos dem lutningar på några och 20 grader^ på ett och 

 annat till och med på 30° eller 40". Sällan stupa båda sidorna 

 lika brant. Ofta finner man den ena ytterst brant, den andra 

 ganska längsluttande. Ofta äro båda föga sluttande, dä åsfor- 

 men blir otydlig. 



Innehållets beskafienhet vexlar också. Man har sträckningar, 

 som nästan enbart bestå af stora rullstenar; man finner också dem, 

 som bestå af stoftfin sand. Dessutom är det icke alldeles ovan- 

 ligt att finna rullstensåsar, som på en del af sin sträckning visa 

 ett föga rensköljdt eller ett temligen kantigt material, men lik- 



