BIHANG TILL K. SV. VET. AKAD. HANDLINGAR. BAND 4. N:0 3. 25 



»Arsta» 4500 fot samt Enköpingsåsen söder om föreningen med 

 Xoraäsen 3500 fot o. s. v, 



Asarnes ryggprofil är äfven mycket vexlande. Under det att 

 den, såsom A. ERroiANN påpekar, i stort sedt i någon mån öfver- 

 ensstämmer med den underliggande markens vexling i höjd, 

 visar den sig i detalj mycket oregelbunden. An går den en 

 lång sträcka nästan vågrät, än sänker eller höjer den sig små- 

 ningom med ringa lutning, än tvärt med en brant stupning 

 eller trappformigt i terrasser, än åter visar den tvära afbrott, 

 hvilka stundom, såsom redan Keilhau ^) iakttog och i här an- 

 förda uppsats beskrifver, kunna anses b(;ro på urskärningar genom 

 vatten i dalens djup, stundom derpå att underliggande höjd- 

 sträckning stiger så högt, att afl)rottet deraf förorsakas, men 

 stundom visa sig, der hvarken den ena eller andra förklarings- 

 grunden kan anlitas. Keilhau försöker icke någon förklaring. A. 

 Erdmann omnämner också dessa afbrott. Han söker förklara 

 några af dem genom senare urskärningar och vill i enlighet med 

 sitt förklaringssätt af åsarnes tillkomst helst anse dem såsom ovä- 

 sentliga nvare förändringar, men lemnar dock derhän, huruvida 

 »några lokala depressioner eller instörtningar af större eller 

 mindre ytvidder» äfven bidragit. 



Bland öfriga yttre egenheter hos åsarne må i första rummet 

 omnämnas deras förgrening. Denna sker vanligen på så sätt, 

 att en mindre ås afskiljer sig från eller förenar sig med hufvud- 

 åsen. Stundom far man dock icke se sjelfva föreningspunkten, 

 emedan den ena eller andra åsen just der saknas på en sträcka. 

 Stundom åter träffar man sjelfva föreningen, men den upp- 

 stående kombinerade åsen saknas deremot ett stycke framåt. 

 A. ERDMAJsnsf har kallat dessa åsar liufvudåsar och utlöpare eller 

 biåsar. Mången gång har det sig särdeles svårt att säga, om 

 den ena eller andra åsen skall kallas hufvudås. Det händer att 

 biåsen framträder med ännu väldigare dimensioner än hufvud- 

 äsen i närheten af föreningspunkten. Indelningen är också 

 temligen likgiltig, då den egentligen skiljande karakteren skulle 

 vara, att den ena endast upptager biåsar utan att sjelf förena 

 sig med någon annan ås, under det att biåsarne icke allenast 

 kunna upptaga andra biåsar utan äfven sammanlöpa med en 

 större ås. 



') Nyt Mag. for Naturvidenskaberne B. 1. IV. 



