26 o. GUM^LIUS, 051 MELLERSTA SVERIGES GLACIALA BILDNINGAR. 



Tager man de af Svettiges Geologiska Undersökning utgifna 

 kartor öfver Södermanland i betraktande skall man finna, huru 

 mången gång det kan vara omöjligt att afgöra, om en åskulle 

 utgör fortsättning af en eller af en annan ås, och huru ogörligt 

 det sålunda är att bestämma, om de talrika mot denna trakt 

 sammanlöpande åsarne efter regeln böra kallas hufvudåsar eller 

 biåsar. Xamnet »utlöpare» såsom hörande till den numera allmänt 

 såsom oantaglig erkända strandvallsteorien torde ej böra begagnas. 



Men om också det är likgiltigt, om man indelar åsarne i 

 hufvudåsar och biåsar, är det dock af stor vigt att iakttaga, att 

 förgreningen städse sker i nordlig riktning, aldrig i mellersta 

 Sveriges åsar i sydlig, åt hvilket håll deremot naturligtvis ås- 

 grenarnes förening sker. ^) Endast i ytterst få fall och till en 

 mycket kort utsträckning på längden, kan man hos åsarne få 

 se förgreningar åt söder, men dessa gå antingen äter ihop med 

 hvarandra eller visa åtminstone en tendens i sådan riktning. 

 Till detta förhållande skall jag återkomma. 



Asgrenarnes förening sker oftast på så sätt, att de bilda 

 en väl afrundad, mellan åsryggarne innesluten och mot krönet 

 uppstigande, dal, som ej sällan slutar i kanten af en större eller 

 mindre slätt eller mo, hvilken sedan i sydlig riktning alltmera 

 drager sig tillsammans till den fortlöpande hufvudryggen. INIan 

 kan oftast på dalens form och dess mjuka konturer samt jem- 

 na blockfria yta se, att man befinner sig vid en åsförgrening, 

 icke i en krossgrusdal eller i en dal täckt med yngre bildningar. 

 Särdeles vackra exempel i denna väg framter bland andra Karls- 

 dalsåsen, då den genomstryker högdalen mellan Rockesholm 

 och Karlsdal. Man träffar der talrika åsförgreningar, men ås- 

 kullarne ligga strödda bland och lutande mot krossgrushöjderna, 

 och likväl visar sig genast olikheten. 



En annan egenhet hos åsarne är den, att man så ofta i 

 deras rygg finner större och mindre fördjupningar, de s. k. ås- 

 groparne. Xågongång träffas de på sidosluttningen eller i kanten 

 af åsen, men i de allra flesta fall ligga de midt i hufvudryggen. 

 Stundom bildas de också genom en mindre jemte den större 

 fortlöpande parallelrygg, då det äfven ofta händer, att från den 

 ena till den andra ryggen gående tvärryggar förorsaka tillkomsten 

 af en rad åsgropar, t. ex. i närheten af sjön Kedjen i Fernaåsen 

 å bladet »Engelsberg». 



') Ett sannolikt undantag från denna regel förefinnes dock i trakten af 

 Nora stad såsom längre fi-am omniimnes. 



