BIIIAXG TIl-L K. SV, VET. AKAU. HANDLINGAR. BAND. 4. K:0 3. 43 



krukning- at öster, under hvilken den framgår på 533 till 497 

 fots höjd ölVer liaivet, utan i stället en dalgång åt söder, genom 

 hvilken den måste erhålla minst ()17 fots bottenhöjd. Men från 

 Svartelfvens dal, der vattenytan ligger på 497 fots höjd, mottager 

 den en biås i riktning O.N.O.— V.S.A'., som för att kunna 

 förena sig med hufvudåsen på omkring .5000 fots längd måste 

 stiga till närmare ,550 fots bottenhöjd. 



Om vi nu söka utforska, huru åsarne förhålla sig på Xerikes 

 slättbygd och vid mötet med den tvära stupning, som begränsar 

 ■denna i söder, så kunna vi inskränka oss till några få exempel. 



Lindeåsen går, såsom förut är nämndt, efter refflornas nornial- 

 riktning fram till trakten af Halsbergs jernvägsstation, således till 

 Aid pass 0,2 5 mil från den söder derom mötande hci^jdsträckningen. 

 Den har i närheten af Adolfsbergs helsobrunn förenat sig med Ore- 

 broåsen. hvilken Irån sin början i närheten af Käglans norra af- 

 stupning fortgår temligen rakt söderut till Örebro stad, der den 

 viker af åt sydvest på omkring O, -2 5 mils afstånd från förr om- 

 nämnda här fi-amgående höjdsträckning om endast 200 fot ö. h. 

 Den höjd, som möter nära Halsberg är omkring 400 fot ö. h. 

 Här viker hufvudåsen af i vestsydvest och fortgår, hållande sig 

 på ungefär samma afstånd från höjden imder 0,7 5 mils sträck- 

 ning, då höjden sänker sig, och åsen åter böjer sig i en båge 

 samt genom Lerbiick fortgår åt söder. 



Följa vi nu den närmast österut 'framgående åsen — Glans- 

 hammarsåsen — -, sa kunna vi först se, huru denna, kommande 

 ned ifrån kartbladet »Linde», vid och i sjön Väringcn är för- 

 delad i en mängd kullar och smärre ryggar. Den stöter vid sjöns 

 södra strand emot Käglans norra tvärsluttning, hvilken icke 

 i denna trakt genom någon dalgång kan underlätta öfver- 

 gången. .Vsen försvinner här fullständigt, tills man öfverskridit 

 sjelfva ryggen, då den med ens åter anträffas, vackert utbildad, 

 stödjande sig mot en bergkulle, hvars plana rygg utan afbrott 

 fortsattes genom åsens krön. Åsen fortgår nu i det närmaste 

 sammanhängande ned till Hjelmaren, utskjuter i denna sjö i 

 form af en lång rygg, som, atliruten genom det smala och jem- 

 förelsevis djxipa norra Essundet, fortsattes i den nära 0,2 5 mil 

 långa Essön. Vid dess södra ända vidtager det bredare södra 

 Essundet och vid södra stranden af detta stöter åsen mot norra 

 afstupningen af den här framgående höjdsträckningen, som för- 

 mådde Orebroåsen att böja sig åt sydvest. Glanshammarsåsen 



I 



