4n o. GUM^LIUS, OM MELLERSTA SVERIGES GLACIALA BILDNINGAR, 



gifvaregård, der en liäll händelsevis vid traktens rekognoskering 

 var blottad och visade refflor, gående X. 87° O. Förklaringeii 

 till denna afvikelse i refflornas riktning måste viil sökas i det 

 sidotryck, som isen varit underkastad från den i vester fram- 

 skjutande bergstrakten på andra sidan om Flucksjön. Att de 

 likväl strax i närheten gått nära normalt på den något högre 

 liggande trakten österut må anmärkas. 



På bladet »Xora» iakttog Th. Nordström, som biträdde 

 mig vid rekognoskerlngen derstädes, att en del af bergen i trakten 

 omkring Hamraarbyåns dal vände stötsidan åt vester i stället 

 för åt norr eller nordnordvest. På Hjulåsaberget syntes också, 

 refflor jjående frän vester åt öster. På flere andra ställen å samma 

 blad iakttog jag, huru refflorna i dalarna rättade sig efter dessas^ 

 riktning, under det att de på höjderna gingo normalt. 



Omkring vattendelaren på Kilsbergen på bladet »Latorp» 

 har jag sett, huru stötsidan i allmänhet ligger åt norr, men vid 

 St. Grytsjön, der dalen böjer af åt vester för att sedan efter 

 Elflången gå i nordost till Vikern, hade stötsidan vändt sig åt 

 öster och vid Elflången tyckes den ligga åt söder. Likaså är 

 förhållandet, der Skrikarhyttedalen mynnar ut åt Vikern. För- 

 utsatt, att dessa mina iakttagelser verkligen äro riktiga, synes 

 det antyda att, under det inlandsisens hufvudström fortgick i 

 den al" normalrefflorna antydda riktningen, underströmmar fram- 

 f>ått i, af dalarnes sträckning betingad, afvikande riktning. 



Detta är för öfrigt ingen ny iakttagelse. Keilhau ') be- 

 rättar redan omkring 1840, att refflorna nere i dalarne följa 

 dessa i alla deras slingringar, under det att refflorna uppe på 

 höjderna fortgå tvärt öfver de mötande dalarne utan att ändra 

 sin riktning. Detta var för honom ett bevis, att icke en in- 

 landsis kunnat frambringa refflorna och bergens afslipning, emedan 

 han ansåg isen såsom en spröd kropp, som ej kunde i sitt inre- 

 röra och förskjuta sig. 



A. M. Jernström -) omtalar, att i finska Lappmarken de 

 normala refflorna på dominerande höjder gä N.45°0. med stöt- 

 sidan åt S.V., således öfverensstämmande med de af Boeiitlingk 

 vid Varangerfj ordens södra strand iakttagna. I sydvestra delen 

 af Enareträsk gingo de åt N. 25' — 45° O. Men vid Ivalojokis 

 mynning i Enareträsk gingo de åt N. 10° O. med riktning från 

 höjderna, som omgifva Ivalodalen i söder. Om man åter går 



') Nyt Magasin for Naturvidenskaberne. B. 3. 



') »Material till Finska Lappmarkens geologi». Helsingfors 1874. 



