54 o. GUMiELIUS, OM MELLERSTA SVERIGES GLACIALA BILDXIKGAR. 



kommen under jökeln». Skiktningen i sanden utvisar dessutom, 

 »att den bildats under långsamt utsvämmande af beståndsdelarne». 

 »För öfrigt tyckes denna ås icke befinna sig under fortsatt bild- 

 ning. En trovärdig man liar berättat mig, att jökelelfven för 

 100 år sedan skall hafva flutit fram alldeles vid sidan af åsen, 

 men dä undrat sin bädd». Underligt synes emellertid, att is- 

 kanten skulle hafva legat på samma ställe under hela denna tid, 

 enär åsen ligger stödd med ändan mot jökeln och ingen hop- 

 skjutning finnes omnämnd. Iakttagelsen är otvifvelaktigt af 

 stor vigt, men skulle hafva varit af ännu större, om man fått 

 veta, huru åsen förhåller sig till isen. 



Vidare berättar I^vijkull, att på Skeidararjökelns ända, 50 

 — 60 fot högt, ligga »massor af sand och afrundade stenar och 

 stora repade block, som gjort vandringen från jökelns botten 

 uppåt. 



Han anför ytterligare några ställen, der åsar stryka fram 

 längs med dalgången på ställen, som jöklarne lemnat, och säger, 

 att detta icke i Island är någon sällsynthet '). 



I RiNKS beskrifningar om Grönlands inlandsis och de från 

 denna till hafvet utgående isströmmarne fiir man talrika iaktta- 

 gelser af vigt. 



Han säger, att isbergens hufvudmassa utgöres af en hvit- 

 aktig, af fina, långdragna och parallela blåshål genomdragen is. 

 men denna ledsagas af stora, sprickform iga, gångar af en safir- 

 blå, genomskinlig is, till hvilken de främmande inhlandningaime 

 af grus och sten alltid sluta sig -). Dessutom träffas ofta kon- 

 glomeratartade isfjäll, sammansatta af oregelbundet hopade 

 block af olika slags is, blandad med sten och grus, hufvudsak- 

 ligen i den is, som utgör bindemedlet. 



Vidare säger han: Afsmältningen ger sig hufvudsakligen 

 tillkänna genom de massor af sten och grus, som ursprungligen 

 hafva legat inlagrade mellan isens lag, men vid isens smältning 

 efterlemnas på ytan af den återstående isen, som derigenom 

 blir svart och »ukjendelig» på något afstånd. På gruslagret, 



') Jag har anfört Paijkulls yttranden i ett sammanhang, äf ven det, som 

 ej omedelbart berör nii föreliggande fråga om isens beskaffenhet, för 

 att ej längre fram behöfva ånyo upprepa detsamma. 



2) »Fremmede Indblanduinger. Steen og Gruus, vise sig altid som spalte- 

 formige Udfyldningar, eller ligefrem indleirede i den blåa, gjennemsigtige 

 lis, men aldrig i hiin normale lis med de parallele Porer». — (»Om 

 den geographiske Beskaffenbed af de danske Handelsdistrikter i Nord- 

 grönland»). 



